Иванка Могилска
Места за загубване

chitanka.info

Кара

Обикалям пейките и масите. Търся захвърлени недопушени цигари. Сервитьорката от близкото кафене ме вика. Подава ми чаша кафе. Сигурно го е маркирала по погрешка или някой клиент е поръчал, а след това веднага е трябвало да си тръгне. Слънцето прониква през трите ми пуловера. Нагрява кожата. Усещам как влиза под нея. Сервитьорката решава кръстословица.

Една пчела пада в чашата. Затискам я с пепелника. Наблюдавам я през угарките и пепелта. Отначало не разбира, че е затворена. Пепелникът е прозрачно син. Може би смята, че угарките по дъното му са облаци — изведнъж е притъмняло. Няма защо да се безпокои. По-добре да си вземе капка сладко кафе.

След малко, натежала и надменна, се опитва да излезе. Чувам ядосаното й жужене. Блъска се в пепелника и се чуди кога, по дяволите, небето е станало толкова твърдо!

Трябва да тръгвам. Изпила съм кафето. Ева ме чака. Поглеждам през стъклото — пчелата все още се опитва да пробие небето. Отмествам пепелника на страни. Тя допълзява до ръба на чашата и пада на дъното. Пак опитва. Пак пада. Накрая успява да излезе. Внимателно чисти натежалите си задни крачета. Изчиства се колкото може и започва да припълзява към другия край на масата. Виждам, че в чинийката е останала част от задното й краченце.

Едва ли ще стигне до кошера. А и да успее, сигурно няма да я приемат осакатена. Пчелите-работнички ще я изгонят с присмех, след това ще застанат пред кралицата-майка и ще зажужат една през друга:

— Нямаме спомен от деня, в който изчезна.

— Знаем само, че сутринта се отдели от нас.

— Видяхме как преследваше жена със синьо яке по парковата алея.

— Двете влизаха все по-навътре, към най-затънтения край на парка. Не я спряхме, защото тя вярваше, че жената е облак.

— Нищо не можеше да я спре! Оттогава не сме я виждали. Какво сме правили в този ден?!

— Не помним! Ден като всички останали.

Пожужават виновно и се връщат към задълженията си.

Пчелата прави кратки почивки след всяко движение. Целта й да стигне до отсрещния край на масата изглежда непостижима.

* * *

Работех денонощно. Не защото така трябваше, а защото ми доставяше удоволствие. В края на деня бързах да се прибера. Не че в къщи ме чакаше кой знае какво. Самият акт на прибирането беше вълнуващ. Бях се пристрастила към маршрутките:

Качвам се в маршрутката. Залепвам се за прозореца. Шофьорът непременно е пуснал музика. Филмът започва…

Тези, които се разхождат сами, под моята режисура, след малко ще срещнат човека, с който ще остареят. Продавачът на гевреци ще получи почивен ден, а мърлявата баничарница на ъгъла до утре ще е приличен ресторант, и то не от скъпите. Хората по улиците изглеждат странно симпатични, бързащи към своята голяма, щастлива тайна, от която ги делят само няколко минути с градски транспорт. В краен случай — едно неголямо задръстване.

Сладурът, който маха на маршрутката, иска да се качи не за да се прибере в къщи, а защото ме е видял още отпреди ъгъла и трябва да ме заговори. Качва се. Две лелки препречват пътя му. Гледаме се над накъдрените им, лошо боядисани коси и знаем — щом те слязат, пред нас няма да има вече никакви пречки. Очаква ни приказно щастие. Само че не слизат. Говорят си за дъщерите. „Ей, лельо, представи си, че някой друг така глупаво е сложил торбите си по средата на маршрутката и пречи на дъщеря ти да се добере до принца!“ — „Тц, тц, гледай ги, посред бял ден почнаха да се нацокват!“ — Принцът слиза. Преди това си мятаме прощални погледи. Този път не се получи, но следващия… Следващия път няма да има никакви лелки и торби и нищо няма да попречи да започнем сериала. После слизам и аз, лелките и торбите отминават нататък. Филмът е свършил. Утре вечер пак ще мога да завъртя демо версията. Може би тогава…

Лошото започваше, щом слезех от маршрутката. Без работа за вършене. Без лични, маршруткови филми. Само малко, досадно съмнение за компания. Това ли е? Това ли е, за което ни караха да ходим на училище, а после да следваме в университета. Това ли е, за което ни възпитаваха и ако е това, защо така усърдно и в различни области ни подготвяха за еднообразието от дни, които ни предстоят.

Търся изход. Записвам се на салса. Отчайващо неритмична съм. Учителят моли да спра да посещавам часовете му, защото разсейвам цялата група със смешните си движения. Присъединявам се към млади природозащитници, които искат да спрат безразборното застрояване. Понеже в работно време помагам за проектирането на сградите, срещу които протестирам в събота и неделя, скоро и те ме принуждават да напусна. Ходя на боулинг с колеги, но заспивам от скука, което ми носи допълнителни проблеми и интриги в работата. Занимавам се с йога и техники за медитация — вечерни курсове. Старая се да отложа максимално вечерното прибиране с маршрутка. Напразно. Съмнението се разраства с всеки изминал ден и досадата му заплашва да проникне дори зад сигурните стени на офиса. Затова решавам проблема по друг начин. Купувам си кола. Оттогава минавам безпрепятствено през дните и тяхното еднообразие ми прилича на добре асфалтиран път.

* * *

Денят е планиран до секунда. Никакви изненади не ме заплашват.

Окопавам се в офиса. Не излизам. Изляза ли за среща, ако се наложи да съм без кола, бързам да се върна обратно. Усещам, че офисът с неговите сиви, метални мебели ме тегли към себе си. Когато околните много ме изнервят, слагам слушалки и заключвам кабинета. Пуша тайно цигари. В офиса пушенето е забранено. Това е нещото, заради което ми се налага да излизам от време на време. Не се чувствам ощетена. Знам, че нищо хубаво не ме очаква навън. Вътре правилата са прости: докарваш се пред шефа или се доказваш пред него. Колегите се делят на подчинени, важни за кариерата и безобидни. Дрескодът е определен още преди десет годни, когато някоя секретарка си е позволила да дойде с червен чорапогащник на работа и така е станала причина един от най-важните клиенти на компанията да се разведе с богатата си жена и да провали сделка за милиони. Разговорите са ограничени — служебни, за предаванията по телевизията или разнищване на последните интриги в офиса. Хората са спокойни. Живеят с убеждението, че са част от нещо голямо и значимо. Вярват, че ако не създават увеселителни центрове с неограничен брой места за паркиране и огромни супермаркети с детски кът, където да оставиш детето си и да пазаруваш на воля, цялото щастие на света ще изчезне.

След работа се прибирам и си лягам. Сънят е предпочитаното ми състояние. Не сънувам. Спя дълбоко. Тежко. На сутринта не помня нищо. Готова съм да посрещна предизвикателствата, произтичащи от факта, че съм част от „млад, амбициозен екип“ и работата ми е изключително „динамична“. Дрехите за деня съм определила още предната вечер. Излизам рядко. Има няколко бара, които посещавам. Не се отклонявам от маршрута си. Безсмислено е. Всички улици са проекции на една единствена. Нещата, които се случват на тези еднакви улици, са еднакви. Усещането за приключение е измамно. Мозъкът ти те заблуждава, че нещо смислено и интересно е възможно да се случи. Затова глупостите, които вършим, за оправдание наричаме приключения.

Нямам истории за разказване. Освен ако не говоря по работа. Не ме привличат клюките. Общуването е изморително. Никой не слуша другия. Два безкрайни монолога над две чаши кафе или алкохол. Мога да споделям със същия успех с телевизора. Това и правя. В крайна сметка, когато се обадя в някое предаване, ме изслушват с малко повече интерес отколкото колегите ми.

Ако толкова много ми се прииска да побъбря, влизам в чата. Той ми позволява да не се съобразявам с нищо. Сменям никовете често. Женски. Мъжки. Мога да бъда всичко. Не говоря повече от 2–3 пъти с един и същи човек. Така няма опасност да поискат среща. Нямам нужда от подробности. Нямам нужда от объркване на графика. От добавяне на нечии капризи в бележника ми със задачи.

Разбирам кога е събота по неизписаните страници. Веднъж се наложи да си спомня къде съм била пред седмица — в сряда, 16:30. По изключение не съм имала работна среща, нито съм правила нещо свързано с работата. Безполезно е да се напъвам. Никакъв спомен. Никакви записки не помагат. Нищо, за което да се закачи мисълта ми. С облекчение откривам, че паметта ми е празна, бяла… Помня сухи факти, но не помня емоции. Целият ми предишен живот се съдържа в няколко дати — раждане, завършване, постъпване на работа, и няколко имена.

Може да се каже, че никога не съм била дете.

* * *

Петък вечер е. Свършвам работа рано. В чата — само заблудени тийнейджъри. Веднага ги познавам. Започват с директно предложение за среща. Или питат кой ти е любимият певец/певица?

Опитвам се да изляза и да затворя сайта. При всяко натискане на close или exit се отварят стотици малки прозорчета:

<Петък вечер е! Каним те на купон!>

Доскоро така изскачаха само порно-сайтовете.

<Петък вечер е! Каним те на купон!> — реклама на нашумялото напоследък заведение — „Brilliance“.

Изразът се набива в главата ми и си обещавам да не стъпвам там, колкото и да е модерно. Най-накрая се преборвам с компютъра, заключвам офиса и си тръгвам. Колата ми е на ремонт. Опитвам се да спра такси. Всички са заети. Петъчно вечерно преселение на народите.

Майната й на петъчната вечер. По-шумна от всички останали, по-фалшива, пълна с безпорядък и хора, които си мислят, че могат да избягат от разграфените страници на бележника си.

<Петък вечер е! Каним те на купон!>

Не мога да се откажа от програмата. Програмирани сме в петък вечер да разпускаме и колкото и да си повтарям, че това е глупост, чувствам, че нещо изпускам, ако не изляза. Знам какво ще се случи, но… ако този път не се случи точно това?

Излизам. Сядам в някой бар. Скучая малко. После си харесвам някого. Мъчим се да се забавляваме. После „у нас или у вас“, после лош вкус в устата, главоболие, яд, пусто, празно, „а можех поне да се наспя“, „следващия петък просто ще си остана в къщи и ще си почивам“. Така всяка Нова година си обещавам, че следващата няма да я празнувам. Никога не мога да устоя — ами ако този път…

Сега се получава същото. Раздразнението ме отклонява от обичайния маршрут. Загубвам се. Мъча се да се ориентирам. Вечерният град е непознат град. Дори когато си роден в него. По улиците хората се блъскат, крещят. Мъжете са скрили вратовръзките в джобовете на саката си. Жените са разкопчали още едно копче от ризата. Мразя петъчновечерните настроения. Създават усложнения. Объркват графика.

За секунди сменям гледната точка. Гърбът ми опира в паважа. Болка пронизва глезена ми и плъзва нагоре по тялото. Бих могла да остана така — загледана в покривите на сградите докато не се стъмни съвсем. Усещам как глезенът ми набъбва. Хората ме подминават. Може би мислят, че съм пияна или дрогирана — петък вечер е. Ставам внимателно. Токчето на обувката ми наднича от една дупка между паветата. Глезенът ми е добил слонски размери. Хлътвам в най-близкото заведение. Като по чудо има свободно място. Едно.

Чакам да ми донесат водката, когато някой ме застрелва в гръб. Шум от картечни откоси заглушава музиката и бърборенето. Няма паникьосани хора. Никой не бяга към изхода. Всички спокойно си говорят, докато ми изтича кръвта. Наруших режима си, за да ме застрелят.

Тя минава покрай мен. Не й виждам лицето. Малка. С къса коса. Не престава да стреля. Навсякъде — тресящи се тела. Хората разтварят ръце и подлагат гърди на куршумите. Още съм жива.

Още една водка. Тя продължава да стреля. Но все застава с гръб към мен. Чувам изстрелите и…

… излизам от стаята. Тръгвам към кабинета на шефа. Силен шут по вратата. Натискам го на бюрото и го принуждавам да глътне телефона. Докато се прибирам към къщи все ми се струва, че чувам как коремът му звъни.

Смехът й… не… водката ме кара да мечтая.

Всяка сутрин — три редици гърбове пред мен. Никога не се обръщам назад, за да погледна колко човека има зад мен. Страхувам се.

Още една водка. Пиенето е вредно, защото…

Защо?

Още една водка.

Гледам я. Петъчно вечерна фея, която разстрелва всички. По пътя към къщи оставям кървава диря след себе си. Само така ще мога да намеря заведението отново.

Докато заспивам си мисля — дали някой наистина е паднал убит от картечния откос на смеха й?

* * *

В събота ме боля глава. В неделя се подготвях за понеделник. В понеделник вечер отново приключих работа по-рано от обикновено. С какво да запълня оставащите ми четири-пет часа до лягане? Преди да го измисля, вече седя в заведението.

Пия и се оглеждам. Става ми смешна мисълта, че може би я чакам. Нелепо е. Дори не знам как изглежда. Бих могла да я позная по смеха. Ако въобще дойде. Точно срещу мен стои двойка — мъж и жена. Той е огромен и млад. Тя го е прегърнала през кръста, стига му до под мишницата. Възрастна е. Поне за това заведение. Всички останали сме все още с вярата, че ако работим от тъмно до тъмно, от понеделник до петък, парите ще ни дадат силата да поберем смисления си живот в събота и неделя. Отклонявам поглед, за да не смущавам разговора им. Оглеждам се. Може да е влязла без да забележа.

Чувам отново картечните откоси. Обръщам се. Изстрелите излизат изпод ръката на младия мъж. Трябва ми време, за да проумея — тази жена е онази жена! Потупва мъжа по рамото. После отива на съседна маса. Говори с други хора. И непрекъснато стреля. Всеки иска да бъде докоснат от тези куршуми. Всеки се старае да я пипне, да я разсмее, да й поръча питие. Понеделник вечер е. Тя не спира да пие. Може би утре не е на работа? Или работата й е да забавлява хората в заведението? В такъв случай смехът й е просто изпускане на въздух срещу заплащане. Посетителите си плащат, за възможността да получат бръчки край устата като нейните.

Мразя я! Смехът й деформира ежедневието, Човек губи опора. Обърква се. И то заради една добре изпълнявана музикална фраза?!

Това е смехът й — комерс!

Хит!

Първо място в класациите!

Бронирана съм срещу такива „хитове“! Ще я размажа!

Сега ми е ясно защо дойдох пак. Просто да се убедя, че е фалшива като всички останали. Другото би било неестествено. Вече съм спокойна. Да се смее колкото си иска. Не може да ме засегне. Просто съм се била размекнала под влияние на петъка. Не съм разочарована. Доволна съм. Спокойна!

Хайде де! Давай! Засмей се в лицето ми! Ето! Излез насреща ми! Опитай само…

Бутам пепелника. Фасове хвърчат на всички страни. Чува се трясък. Тя се обръща.

„Съжалявам. Беше неволно. Ще го платя. Ще бъда…“

Искам да бъда…

… мишена???

Глупости!

Събирам нещата си и изскачам навън. Непрекъснато си повтарям:

— Всяко сближаване пречи на работата. Всяко отклоняване от работата рискува бъдещето ти. Кое е по-важно от твоето бъдеще?

Ще сменя заведението. Ще ходя на обичайните места, където има телевизор над барплота и предават Eurosport или Fashiontv. Там, където говориш с някой, за да го замъкнеш в къщи и на сутринта учтиво да го помолиш да пусне ключа в пощенската кутия на излизане. Всичко ще бъде под контрол.

Всеки каприз пречи на твоето бъдеще…

* * *

Той още спи. Боли ме глава и не мога да се сетя как е протекла вечерта. Събуждам красавеца. Когато излизам от банята, него го няма. На възглавницата намирам листче с телефонен номер и два руси косъма. Мразя мъже с дълги коси.

Работа. Кафе. Работа. Трябва да изчистя присъствието на русия от къщата си. Работа. Кафе. Мразя следи от непознати в жилището си. Работа. Работа. Работа.

* * *

Не влизам в чата. Никаква нужда от общуване. Преди няколко дни имах разговор с шефа. Ще ме повишат. Изкачвам се в йерархията.

Не спя добре напоследък. Сънувам картечници.

* * *

Минавам случайно покрай заведението. Колкото да се уверя, че я няма. Но е там. Третият стол на десния бар. Гледа през прозореца. Гледа ме, но не ме вижда. За моя изненада това не ме успокоява.

* * *

Неизпълнени поръчки. Закъснения. Напрежението минава през ключалката и залива кабинета. Разсеяна съм. Крясъци. Търсене на отговорност. Всеки натопява другия и никой няма време да свърши работата. Захващам се.

Искам да я наблюдавам непрекъснато. Да разнищя малките, дребни, битови задачи, които заемат деня й. Искам да седя на бара и да мълча. Да съм невидима, за да мога да узнавам.

Към един часа през нощта заключвам металната врата и оставям студът да ме води. Захвърля ме пред заведението. Няма много хора. Решавам се и влизам. Нея също я няма. Може би в този час вече се е прислонила до рамото на някой шишкав, блажено похъркващ мъж, който й дърпа одеялото.

Може би живее сама и по това време е включила радиото и телевизора, говори по телефона и пуши.

Може би има три котки, с които се е обградила. Седи на фотьойла си и пие водка… или уиски… Пуснала е прахосмукачката, за да не чува съседите, които се бият или правят любов.

Ако знам какво прави, когато не е тук, ще ми е по-лесно да се отърва от сънищата си. Какво е лицето й, когато е сама. Често ли е сама. Как изглежда, когато разхожда пекинеза си (макар да не прилича на човек, който харесва пекинези), когато става сутрин или когато гледа телевизия. Искам да знам как всъщност изглежда.

* * *

Измислям я…

Тя никога не излиза. Седи вътре. Отдясно на бара. Малкият, капсулиран свят, който си е създала, си отмъщава за доволството, излъчвано от господарката му. Тя не усеща как спокойствието се превръща в малко длето. Възхитено от този неподвижен, мек, топъл материал то дълбае бръчки по бузите, по челото. Не може да престане. Ще я превърне в паяжина, закачена между стола и бара. После някой ще я измете.

* * *

Няма никаква причина да смятам, че тя ще бъде пак там. Никаква причина да обърквам плана си за деня. Бележникът ми е препълнен със задачи. Когато се отклоня от тях ставам несигурна. Започвам да усещам, как празнотата ме завладява. Мигът, в който престана да действам, мигът на покой, отключва кошмарното усещане, че моят бележник е излишен и безсмислен, че ако не спазвам графика денят пак ще мине. Но какво по-смислено бих могла да направя от него?

Въпреки себе си свивам по малките улички, далече от булевардите. Стигам до заведението. Бутам вратата. Тя няма да е там и аз просто ще изляза и ще препусна отново…

1, 2, 3, Старт!

Часови коридор 10:00: среща.

Часови коридор 11:00: документи за попълване.

Коридор 12:00: проучване на материали за нов проект.

Коридор 13:30: обедна почивка.

14:30: следобедно кафе и продължавам с проучванията.

Там е. Отдясно на бара. Третият стол. Заведението е почти празно. Не знам къде да седна. Да сядам ли? Глупаво ще е да си изляза. Чете вестник. Разливам кафе по чинийката и я зяпам. Нейният ден не изглежда подчинен на бележник със задачи. Няма часовник на ръката. Нито пък виждам часовник в залата. Седя половин час. Изпила съм кафето твърде бързо. Навик от офиса. Тя продължава да чете. Телефонът ми звъни през минути.

„Къде си? Къде са проектите? Тук нещо се повреди! Кога ще си довлечеш задника, шефът те търси три пъти. Обедната почивка свърши отдавна! Ще те уволнят. Не знаеш ли, че за твоето място чакат още трима!“

Колкото повече звънят, толкова повече почервенявам. Искам да си тръгна. Тя ме наблюдава иззад вестника. Сервитьорката се е скрила. Не мога да платя и да избягам. Телефонът пак звъни. Прекъсвам го и почуквам с лъжичка по дъното на празната чаша.

Нямаше ли музика в този бар?

Чувам как отгръща страниците на вестника. Не ме гледа, но следи всяко мое движение. Телефонът звъни. Аз затварям. После пак звъни. Пак затварям. Проклинам всички телефонни мелодии — част от „Риголето“, кукуригане на петел, ръченица. Вестникът скрива лицето й. Изръсвам намиращите се в джоба ми пари. Монетите се изтърколват и падат под стола. Всичко се разпилява. Навеждам се и ги събирам. Оставям ги на масата внимателно и без да се обръщам към нея, изхвърчам с непрестанно звънящия телефон навън. Скалъпвам някаква история за пред шефа. В края на улицата, точно преди да завия, се обръщам. Естествено, няма никой пред заведението, но знам, че от другата страна на вратата тя все още е с вперен в масата, на която съм седяла допреди малко, поглед. Не се смее. Усмихва се.

Два дни по-късно, надвесена над бланки и формуляри, се сещам, че можех просто да си изключа звука.

* * *

Опитвам да си я представя остаряла.

Смехът й скърца като ръждясала врата. Или пък е непокътнат? Все така опасен, раняващ, мощен. Този вариант е по-лош.

Разсмее ли се, хората се обръщат, за да видят щастието. А вместо това — бръчки, увиснала кожа, старчески петна, треперещи ръце. На старостта щастието се прощава по-трудно (или по-скоро никак) от нещастието. Ще се задуши от липсата на хора. Смехът й ще хърхори в гърлото и ще я разяжда — мощта му се е насочила навътре.

Времето почти винаги ни дава своето благоволение твърде късно. Когато за нас то няма никаква стойност. По негова прищявка ставаме съседи. Вече имаме реален шанс да се запознаем. Знам графика на целия й ден. Но отново по никакъв начин не мога да се докосна до нея…

Всяка сутрин в 9:30, вратата на третия етаж хлопва. Засичам половин час. През това време тя слиза по стълбите. На тридесетата минута точно се залепвам за шпионката. Вече мога да я видя, но все още не е успяла да слезе до площадката на първия етаж. А й остават и стъпалата на входа. Никога не излизам да й помогна.

Около четиридесет минути е само слизането по стълбите. До близкия магазин и обратно още час и половина плюс четиридесет минути изкачване до апартамента. Целият предиобед е зает от отиването до магазина. Не съм обърнала внимание какво купува. Мисля, че не носи торба със себе си. Сигурно взима някоя вафла, слага я в джоба си. Веднъж на два-три дни — хляб и нещо увито в амбалажна хартия. Вероятно сирене. Това е. Предполагам, че цялата й стая е пълна с неизядени вафли.

Вярвам, че тайно благославя егоизмът на съседите. Първият, който й помогне, ще се превърне в екзекутор.

* * *

Ям диетичен сандвич с повехнала маруля и се опитвам да си представя деня й. Нейното време. Вече знам как изглежда заведението през деня и ми е лесно да го видя. Но как изглежда тя? Какво е лицето й в един есенен следобед, около три и половина (следобед, в който не вали) — не зная.

Искам да се разплаче заради мен. Именно така бих оставила различна следа по лицето й. Защото следи от смях тя има много. Независимо дали се е смяла искрено или не, ако се погледне в огледалото няма да може да каже коя бръчка от кого е. Искам да има бръчка, носеща моето име. Мисля за вечерта.

Виждам се как влизам през тежката метална врата. Всичко е както обикновено. Само нея я няма. Сядам, поръчвам и я чакам. Единственото свободно място, което съм заела е такова, че стоя с гръб към вратата.

Не идва.

Не идва.

Не мога да си представя къде е, с кого е. За да има притегателна сила за мен, нейното ежедневие трябва да е толкова различно от моето, че не мога дори да предположа с какво е запълнено. Затова само седя.

Чакам.

Нарочно не се обръщам към вратата. Винаги съм искала да имам среща, да съм отчаяна, че чаканият от мен не идва, да ми се плаче и да се готвя да си тръгна, когато усетя, че е зад мен. Никога не се получава. Знам посоката, от която ще дойде очакваният. Толкова предсказуем е, че дори не се сеща да мине от другаде. Винаги по един и същ маршрут. Винаги размахва ръка отдалече. Няма значение кой е чаканият — неизменно маха с ръка. И аз махам. И се усмихвам. А ми се иска да не маха. Да се скрие зад нечий гръб. Да ме остави разтреперана, почти пред плач, още поне секунда.

Затова сега седя с гръб към вратата. Не се обръщам, въпреки че чувам трясъкът, с който се затваря всеки път.

Поръчвам.

Чакам.

Поръчвам.

Когато най-накрая се отказвам, плащам сметката, ставам от стола и посягам да взема чантата си, вратата се отваря. Тя влиза. Вижда ме почти веднага. Отмята глава назад. Усмихва се. Не зная какво става после. Вероятно оставаме заедно. Отново поръчвам и двете седим с гръб към вратата. Дори не чуваме как се удря при затваряне. Предполагам, че разговаряме за съвсем обичайни неща. Кой какво е правил през деня. Филми. Любими места. Ядене. Музика. Предполагам, че се смея заедно с нея, но за всичко това не съм съвсем сигурна. Сигурна съм единствено за начина, по който я чакам, тя влиза и срещаме очите си.

Всеки ден си го представям. Единственият момент, в който имаме общо ежедневие — мигът, в който тя влиза през вратата, а аз се готвя да си тръгвам. Другото е непредставимо.

* * *

Стои на бара. Минавам случайно. От вратата усещам трепването й. Длетото се изненадва от нейното внезапно движение и изкривява линията. Получава се една малка бръчица в повече. Тя още не знае за нея. Когато я открие, най-после ще мога да извървя пътя от входа до бара без то да бъде изненадано отново.

* * *

Работна среща по проект за изграждане на увеселителен комплекс. Докато си стискаме ръцете и се усмихваме приятелски, Карираната вратовръзка съобщава името си, а Вратовръзката на капки ми прави комплимент. Хрумва ми, че когато мисля за нея, не чувам никакво име.

Вече сме седнали. Папките са разтворени.

— Този комплекс може да носи приходи от над…

Сещам се също, че има едно единствено име, което не свързвам с никакъв образ.

— Кара, приготвила ли сте първоначалния разчет на средствата?

Подавам друга папка. Двете вратовръзки се надвесват над нея. Може би е добре да съчетая нещата. Нейният образ без име и името без лице…

— Госпожице Кара, бихме искали да ни предложите вариант, в който са предвидени още площи за паркинги. Колегата смята, че около…

Ще я нарека Ева.

— Кара?! — Шефът се е наклонил към мен. Очите му са вперени в папката с проектите, облегната на коленете ми. Белите полета са запълнени с нейното име.

— Извинете — усмихвам се аз — Преизчислявам някои неща.

Вратовръзките се усмихват любезно.

Срещата завършва успешно.

Ева

Знам, че Кара се приближава…

Невероятните истории започват просто и логично. За съжаление можеш да разбереш това дълго след като са се превърнали на спомен. Тогава, преодолял респекта и страха си от чудото може би ще успееш да подредиш липсващите парчета и да получиш обяснение. Стигаш до първопричината. Учудваш се на себе си — тя е толкова дребна — моментен страх, порив да кажеш на някого, че го обичаш или да го стъпчеш…

Можел си да спестиш толкова главоболия, безсънни нощи, плач, ако в този момент не си се подчинил на емоцията, на някоя нелепа мисъл. Можел ли си? И започваш да предъвкваш събитията отначало…

Срещам го една вечер на улицата. Носи книги, папка (по-късно разбирам, че са чертежи), от палтото му се подават моливи. На горния ляв джоб има огромно синьо петно. Той не ме вижда. Блъсва се в мен и понеже съм ниска, бузата ми обърсва джоба му.

— Извинявайте — казвам и придържам книгите, докато намести папката под мишницата си. Вали и ако се разпилеят по земята, срещата ни ще започне зле.

— Няма нищ… О, боже!!! Аз ли направих това? Много съжалявам. Боли ли Ви? Добре ли сте? Имате много нежна кожа… Толкова бързо…

Тромав е и трябва да поддържам и папката, докато се суети около мен. Нищо не разбирам. По тротоара се разхвърчават моливи. Продължава да вали. Не се сещаме да се скрием. Докосвам бузата си. Нищо необичайно. Само пръстите ми са сини. Засмивам се насреща му.

— Това е мастило. Сигурно се е разтекъл някой химикал в джоба Ви.

Веднага губи интерес. Втурва се да събира разпилените моливи. Кой ли ще изпере палтото?

Не знам дори името му. Изваждам кърпичка, хващам го за ръкава и го дърпам да се изправи. Чистя го. Продължава да вали. Знам, че няма да помогне, но така мога да го задържа още минута поне.

Малко преди това…

Обикалям за пореден път града, без дъждът да ми прави впечатление. На едно място виждам три черни котки, излегнали се на три бели автомобила. Нереално е като в романите, които четях като малка. Камбаната на близката църква удря пет пъти. После времето спира без видима причина. Вероятно котките са преместили опашките си от дясно на ляво. Не срещам никакви хора. Ако времето е спряло за момент и ние сме консервирани в настоящия миг, защо аз се движа? Обикалям улиците отново и отново. Не срещам никого. Заричам се, че първия, който срещна ще задържа при себе си, за да може следващия път, когато на някоя котка й хрумне да си премести опашката от дясно на ляво, да не се разстройвам от това.

Когато най-накрая го срещам, не разсъждавам дали ще си подхождаме или не. Това е без значение. Понякога просто се налага да си подхождаш, да се излъжеш сам, защото страхът така или иначе ще те измами. По-добре е доброволно да избереш своя вид лъжа. От мига, в който го издърпах, за да почистя петното до бягството му от малката музикална кутия, в която живеехме и която възприемаше все повече като единствена пречка за своето развитие, никой от нас не си призна, или поне не гласно, че другият е само спасителна лъжа. Кратка почивка преди да се втурнеш да търсиш друга, по-удобна. След изчезването му бях по-щастлива отколкото в деня, в който го доведох в дома си.

Ако трите черни котки върху трите бели коли не бяха преместили опашките си от дясно на ляво навярно някоя друга история би ме навела на същите мисли.

Предпочитам да си казвам, че ако не бяха тези котки, може би нищо нямаше да се случи.

* * *

Струва ти се, че всеки миг ще откриеш причината за вашето фиаско. Разглеждаш с лупа дори трепването на миглите — твоите и на другия. Отговорът е в единия от двама ви. Никога не ти хрумва да го търсиш между двама ви.

Седя в стаята. Обицата ми се плъзга по блузата и тупва на земята. Той се стряска и изкривява линията. Спрели сме дори часовника, за да не го смущава, а сега този трясък.

Не смея да помръдна. Само главата ми леко се е наклонила, освободена от част от тежестта. Той е замръзнал с поглед, вперен в изкривената линия на чертежа. Страхувам се да се обърна. Когато виждам лицето му, надвесено над мен, не мога да го позная. Целият е червен. Сигурно ще получи удар и ще се строполи до обицата — син камък с изрисувано цвете върху него и със сребърен обков отстрани. „Дано не я е настъпил — мисля си. Тези са ми любимите.“ Никога не ме е удрял. Ако ме удари, ще си отида. Но той не ме докосва. Само все повече почервенява. Главата му всеки момент ще експлодира. Ще ме опръска с кръв и мозък. Защо просто не ме удари и да приключим? „Кажи нещо, миличък? Много съжалявам. Не съм мърдала. Не знам как стана. Просто гледах през прозореца и тя падна. Прости ми, любов моя. Моля те, кажи нещо.“ — по-добре да се извинявам, вместо да чакам експлозията.

— Защо изобщо носиш тези глупави дрънкулки? — изригва вулканът и после… После с жест ми заповядва да млъкна и се връща при чертежа си. Не е настъпил обицата, но тя остава на пода. Не мога да я взема. Не мога да помръдна, защото при следващия, дори най-незначителен шум той наистина ще се пръсне и ще трябва да чистя целия под и дрехите си, а обицата все едно няма да мога да нося повече, защото полицията ще я прибере. Нали винаги прибират оръжието, с което е извършено престъплението.

Продължавам да гледам през прозореца. Не виждам нищо, само се моля да не падне и другата обица. Цялата ми енергия е насочена към това да поддържам закопчалката й затворена. Той се е успокоил и продължава да работи. Ако някой вдигне обицата от пода, може да се смята, че нищо не се е случило.

Или…

В кухнята съм. Плача. Няма причина. Ние се обичаме. Той е добър, мил, с чувство за хумор, грижовен, с хубава професия. Идва и ме прегръща. Трие сълзите ми.

— Недей да плачеш, миличко. Недей. Сълзите ти оставят следи по масата. Ще повредиш дървото.

Утешавам се. Или поне не плача вече. Мечтая си да го убия. Кроя планове докато ме прегръща. Искам да е мъчително. Но не мога да понасям кръв. Ще припадна преди да съм успяла да го довърша и тогава е ясно кой кого. А той… той не понася никакви звуци. Може би просто трябва да пусна прахосмукачката до ухото му и така да го свърша. Трудно ще е да я извадя незабелязано. Имам изрично нареждане да чистя само когато го няма.

Малко по-късно мия чаши. Веро на гъбата. Гъбата в чашата. Завъртане. Изплакване. После следващата. Застава зад мен. Мълчи. Стискам чашата. Стъклото се пропуква. Продължавам да натискам. Чашата се разпада в ръцете ми.

— Щеше да ме удариш, нали? Знам, че искаше да ме удариш с чашата!

— Исках — казвам. Не разбирам защо откритието те радва толкова.

После той събира парчетата от чашата, изхвърля ги и ме целува по врата. Аз…

Въпрос на нерви е, кой ще си тръгне пръв. Този, който напуска, ще вземе чувството за вина със себе си. Другият е жертвата. Чист, невинен, изоставен, верен до край. Той печели симпатиите. Затова стискам зъби и чакам.

Правя вечерната си разходка между големия дъбов скрин и тоалетката, покрай креслата. (Винаги закачам единия край на червените им покривала.) Стигам до прозореца. Поглеждам. После обратно към скрина. Никога не се гледам в огледалото. Виждам как всяка моя крачка излъсква кафявия под все повече и повече. Няма да престана докато подът не заприлича на лист хартия. После листът ще се скъса. Ще падна, изляза, приключа с нормалните понятия за вън и вътре. Тогава сигурно той ще ме търси. Имам чувството, че желанието му да успее е породено от страстта му да ме тормози. За да стигне върха, трябва да работи много. Когато работи, трябва да е тихо. Мразя тишината!

Един ден, малко преди кафявият под да изтънее съвсем, търпението ми е възнаградено. Прибирам се. Заключвам вратата. Няма го. Всяко скръцване ме кара да подскачам.

Успокоявам се бързо. Сигурна съм, че го няма. Изнесъл е хартиите, писците, домашните си чехли. С наслаждение се разхождам по дървения под, без да си събувам обувките. Симфония от почукванията на токчетата ми по паркета. Гривната ми се удря в шкафа и го одрасква. Спя с дрехите. С обувките. С обиците. Мечтая си леглото да започне да скърца при всяко мое помръдване. Купувам си радио и телевизор. Пускам ги едновременно. Пея. Свиря с уста. Говоря на огледалото. Сигурна съм, че говоря и насън. За съжаление спя сама и няма кой да потвърди. Една нощ нагласям диктофон на възглавницата си. На сутринта прослушвам записа. Доволна съм. Говоря и на сън.

Докато живеем заедно, си измислям една игра. Разхождам се по улиците и се опитвам да разгранича шумовете. Кола, тролей, автобус, отваряне и затваряне на врата — дървена, желязна, стъклена. „Такси!“, злобен шепот на продавачки, откъслеци от разговори, дори дръпване от цигара, падане на кестени и листа… После си избирам звук, винаги се намира един по-особен, и го следвам. Опитвам се да отгатна кой е собственикът му. Как изглежда, къде живее. Сверявам истинския образ с въображаемия. Все по-рядко греша.

Измислям нови звуци. Подреждам ги в главата си. Размесвам ги. После пак. И пак. Той се върти в леглото по цели нощи, а аз измислям. Той се оплаква, че сънува кошмари. Аз му съчувствам. През деня бързам да изляза, да събирам още, за да мога вечерта да започна да сътворявам любимия си звук за тази нощ.

Него вече го няма, но не мога да спра. Продължавам да измислям. Главата ми се препълва. Подреждам ги непрекъснато. Мозъкът ми отказва да спре. Измисля още и още. Не мога да си поема дъх без нов звук да се намести в главата ми. Мъча се да намеря един, който да подчинява останалите, да ги дирижира. Колкото повече търся, толкова повече се натрупват, а този, който ми трябва, го няма… Струва ми се, че ще оглушея.

Нощем звуковият терор е най-силен. Оставам на автопилот, абсолютно оглупяла и безчувствена. Както когато той живееше при мен и усещах как тишината премазва главата ми. Сякаш все още спи от лявата страна на леглото.

Решавам да премахна наистина всяка следа от него. Да се отърва от къщата, в която сме живели. Не просто да я продам — да я залича. Да не остане никакъв спомен за нея, защото тишината се е просмукала в тухлите и ме унищожава, преоблечена с дрехите на безбройни звуци.

Тегля заем от банката. Наемам работници, проектанти, дизайнери. След шест месеца заведението е готово. Набирам персонал. Влизат първите посетители. Идват все повече хора. Шумът е невъобразим. Тишината е мъртва!

Започвам да се смея все по-често и звуците в главата ми се подреждат. Не измислям нови, нито усещам ужасното притискане на слепоочията.

От ненужната вече игра ми остава особена дарба — мога да изтегля душата на всеки, който влиза, и да я превърна в звук. Достатъчно е да се разсмея и всички посетители на заведението се превръщат в мелодия, звучаща в главата ми. Забавно е. Притежавам най-съкровената тайна на всеки един. Това ме лишава от възможността да съм близка с тях. Няма какво да откривам. Можем да общуваме спокойно. Възможност да ме наранят не съществува. Те се радват на моето внимание. Ценят го. Домогват се до него и в същото време са спокойни, защото знаят, че няма да ги занимавам със себе си. Моята история е неразказваема.

Смехът подрежда целия хаотичен свят, който нося в главата си. Щастлива съм. Това е всичко, което съм искала — обградена от внимание и в същото време предпазена от наранявания. Понякога само превъртам в ума си цялата история отначало и не мога да си спомня — смеех ли се преди да го познавам?

Кара

Аз съм фон. Слива ме с другите лица. Не ми дава контур. Не ме рисува. Искам да ме нарисува. Да ме оживи. Твърде далечна съм. Твърде редки са моите появявания. Моето ежедневие ме е стиснало в юмрука си и колкото и да го моля, не иска да се здрависа с нейното. Затова, когато се появявам, трябва да започвам отначало. Да привличам вниманието й. Да раздвижвам ръката й. Да я накарам да изпита поне желание да хване четката.

Когато бях малка, се затварях в банята, за да не ме намери баба, и се взирах в пода. Той беше покрит с мозайка. В малките бели и черни парченца виждах различни фигури. Куче с отворена уста, превзета дама с бална рокля, лале. После ме намираха и когато успеех пак да се скрия, ми трябваше време да намеря любимците си. Бях запомнила поне приблизително местата им. Знаех, че са там. Нямаше как да се преместят. Трябваше само да положа малко усилия.

Ева не иска нови фигури по мозайката. Задоволява се с това, което вече е открила. Няма време за повече. Няма сила. Ако се развали мозайката заради тези нови фигури? Ами ако — още по-лошо — стане по-красива?

Понякога си давам сметка, че усилията да събудя интереса й са безплодни и нелепи. Не мога да престана.

Все едно. Нищо не може да се направи. За търпеливите винаги идва сгоден случай или времето заличава желанието.

* * *

Вали. Някога скачахме в локвите. Сега ги прескачаме. За първи път неделята не е идеално подредено очакване на понеделника. Твърде много време, което заплашва да ме удави и което не знам как да прескоча. Навличам мушамата и излизам навън. Загубвам се по улиците. Без кола не знам накъде да поема. Наляво — надясно — наляво…

Имам усещането за ученическа чанта на гърба си… Точно така се случваше всеки път…

След мен върви тумба хлапета. Крещят. Заплитат в косата ми мокри листа. Събличат ми дъждобрана и започват да го тъпчат в калта. Нямам никакъв шанс да се измъкна. Плача и си повтарям: „Някой ден ще си купя огромна кола и ще ви премажа!“

Капки се стичат под блузата ми. Отрезвявам се. Качулката е паднала. Косата ми е мокра. Челюстта ме боли от стискане. Трябва да се скрия някъде. Влизам в първото попаднало заведение.

— Добре ли си?

Отново тя! Коварни шеги ми играят улиците, когато тръгна пеша по тях. Винаги ме изхвърлят на едно и също място. Капки се плъзгат по носа и падат в устата ми. Стискам все повече челюстта си. Гледам Ева. Не искам да усещам вкуса на есента, затова не мога да отворя уста и да й отговоря. Кимвам и сядам на бара. От лявата страна. Докато се усетя, пред мен се появяват чай и коняк. От другата страна тя вдига чашата си:

„Наздраве“

„Наздраве“ — кимам аз и капки вода покриват барплота. После тя чете нещо. Аз я зяпам. Барманките си говорят. Закачат я. Шегуват се с нея. Ева ги замерва със смеха си.

Тези, които се шегуват, са непонятни за мен. Завиждам на лекотата, с която спасяват себе си и другите от неловки ситуации, на нехайството им към изтичащото време. Старая се да гледам пред себе си. Имам чувството, че говорят за мен. Те трите. Смеят се. Аз съм изкупителната жертва на неделята.

Искам сметката.

— Уредена е — казва една от барманките. Поглеждам към третия стол, десния бар. Празен е. Нямам друг избор, освен да облека дъждобрана и да се моля да ми стигнат силите да доплувам до спасителния бряг на понеделника.

* * *

Хиляди малки бездействия ми заемат мислите.

— Готови ли са отчетите на банката?

— Направи ли справката?

— Как може да питаш до кога е срокът? До вчера, естествено!

— Някой да иска кафе?

— Приготви ли документите?

Заключвам вратата на кабинета и паля цигара. Правя фуния от някакви сгрешени документи и тръскам пепелта. Горя буквите. Гледам как хартията потъмнява, почернява, превръща се в рана. Дупка в сбърканата част на ежедневието. Поглеждам през нея…

Виждам Ева. Излиза навън. Разхожда се по улиците. Избира най-малките, най-тихите. Малко е неуверена. Светлината е ярка, а очите й са свикнали на сумрака в бара. Върви. Усеща, че минувачите се обръщат след нея. Мислейки, че никой не забелязва, опипва всички ципове и копчета на дрехите си. Приглажда косата. Ръцете й не усещат нищо нередно. Продължава да върви. Все повече хора я гледат. Не се опитват да прикрият любопитството си. Спират се, когато тя отминава. Сочат я на децата си с пръст. Обхваната от паника, Ева не забелязва как е стигнала до булеварда. Появата й предизвиква задръствания. Маха на някакво такси и се свива на задната седалка. Опитва се да си поеме дъх и да каже къде отива. Колата тръгва. От двете страни на булеварда има къщи и блокове. Тя знае, че зад всеки прозорец седи някой и я наблюдава. Вика останалите, живеещи в този дом. Всички се скупчват на прозореца. Бутат се. Настъпват се. Ева обръща глава и вижда, че в къщата отсреща са повдигнали единия край на пердето и също я гледат. Когато таксито спира пред задната врата на бара, тя сякаш не я отваря, а се плъзва през малкия процеп на пощенската кутия. После си взима вестник и сяда от дясната страна, третия стол.

Някой блъска по вратата ми. Гася цигарата. Отварям прозореца.

— Един момент, моля!

Отключвам и пускам задачите от чуждите бележници при себе си.

* * *

Разсипвам захар и чертая фигурки по барплота. Не поглеждам настрани. Чувам как прицелва смеха си в някого. Не към мен. Аз съм случайност. Грижата, която прояви към мен миналата неделя, също беше случайност. Прищявка на скуката.

Не ме поглежда. Тръгвам си с мъжа до мен. И той е случаен. Не съм го виждала преди. Тук всички са постоянни. Който дойде веднъж, остава и си пожелава да бъде обстрелван от смеха й. Ние единствени се измъкваме неранени. Виждам изуменото й лице в страничното огледало на колата на непознатия. Търси ме. Не е видяла къде изчезвам. Вероятно би се възмутила, ако знаеше. Или би ме поздравила. Може би е просто скучаеща жена с пари, която се чуди къде да прекара времето си.

Очите й изглеждат твърде млади за тази версия.

* * *

Изоставям работата си. Все повече закъснявам със сроковете. Искам да седя до барплота — левия — и да се топля.

Спомням си улица, бяла от слънце. Къщите танцуват пред очите ми. Няма никого. Жълт кон прекосява шосето. Спира и очите му се облещват срещу моите. Искам да извикам мама, но тя е далече. Казват, че е там, където няма коне. Още не мога да си представя такова място. Опитвам да избягам. Той не ме изпуска от поглед. Не мърдам повече. Усещам как слънцето влиза под кожата ми и ставам лека. Той идва към мен. Мятам се отгоре му и го пришпорвам. Препускаме към мястото, на което няма коне. Моят ще е първият. Майка ми ще го види и ще ме познае. Ще слезе от колата си и ще скочи зад мен. И ще препускаме през топлото.

Събуждат ме коравите ръце на баба. Лежа на средата на улицата. Питам я, къде е конят. Тя мърмори под нос и ме води в къщи. Слага ме на леглото. Противната миризма на кърпи с оцет гони жълтия кон. Никъде не го виждам, само установявам, че до ден днешен това е причината да ми е непрекъснато студено. Липсата на жълтия кон.

Ева стои до мен и ме гледа. Гледа ме въпросително. Изчервявам се.

— Не Ви чух, извинявайте.

— Питах може ли да седна, но ти явно си заета, така че…

— Не, не… В никакъв случай. Ще ми бъде много приятно.

Сяда до мен. Поръчва си чаша сок. Аз пия водка. Столът ми става неудобен. Мразя я. Защо дойде? Какво иска? За какво бихме могли да си говорим! Ставам нервна. Може би причината е, че отдавна не си бях спомняла нищо. Ако не мога да програмирам спомена, така че да се появява в удобно за мен време, той е излишен.

Различни хора влизат, устремяват се към нас. Поздравяват я. Прегръщат я. Карат я да се смее. Моделират я. Променят я всяка секунда. Тя е пластелинена. Ако владеех изкуството на смеха, бих могла да я моделирам и аз. Мълчи до мен. Не смея да дишам. Мразя я заради момента, в който ще проговори и ще разбере, че аз съм облак, който иска, но не знае как да пропусне лъчите й. Когато все пак се осмелявам да се обърна: крайчетата на устните й са отпуснати надолу; погледът й е загубил блясъка си; подпряла е главата си с ръце, за да се скрие от околните. Хванала съм я в миг на почивка, на поемане на въздух. Щом усеща, че я наблюдавам, мигновено се изпъва отново. Усмихва ми се. Очите се присвиват, готови да се скрият зад пелена от смях. Гледам ги и не чувам какво ми говори. Отварям уста, за да кажа…

Изчезнала е. До мен стои разкъсано пакетче захар. Рисувала е с пръсти. После е замазала фигурката.

* * *

Ако има дума, която да побира всички останали, бих й я повтаряла непрекъснато. Нямам предвид да побира най-великите, най-огромните, най-значимите. Напротив.

Мълча и изписвам името й по сметки, бланки, формуляри, салфетки…

Ева.

Ева

Толкова много хора наоколо. Всеки човек — звук. Подреждам ги. Говоря с тях. Слушам музиката на онова, което казват. Забравям думите.

Един звук все по-натрапчиво се повтаря. Обикаля наоколо. Търси пролука.

Преди седмица-две влязох в заведението и се разсмях, за да подредя картината. Нямаше да я забележа ако не беше онзи ужасен звук на счупено стъкло, който ме прониза, когато тя изпусна пепелника. Тогава я усетих. Така са преплетени всички емоции в нея, че сърцевината й не е звук, а цяла мелодия. Привлича ме. Имам желанието да си я тананикам. Забавляват ме неумелите й опити да привлече вниманието ми. Неудобството и интересът, с които ме гледа. Страхът, че става смешна. Чувам всичките й желания и колебания. Притеснява ме само една малка подробност — забелязах, че когато тя влиза — хармонията се разпада.

Наблюдавам я. Идва все по-често и по-често. Седи и си мисли, че ме държи под око, без да я забележа. Когато се приближавам, се вцепенява. Когато се отдалечавам, изпитва облекчение и тъга — иска да се върна обратно. Мелодията й става все по-богата.

Вероятно някъде съществува още някой като мен. Ако тя е този някой, мисля си, би трябвало да я позная.

* * *

Заведението е полупразно. Следобед е, а уличните лампи вече надничат през прозорците. Локвите се окичват с отраженията на светещи реклами. Спокойствието прелива от мен и обгражда цялото заведение, всички посетители. Пълнотата на мига ме кара да се смея, без да има какво толкова да се подрежда.

Изведнъж вратата се отваря с трясък и на прага застава нещо жълто и мокро. Скачам от мястото си. Тя! Черните й коси висят на мокри кичури.

— Добре ли си?

Не отговаря. Изсулва се покрай мен и сяда на отсрещната страна на бара. Обидена ми е сякаш. Все едно нарочно съм я накарала да дойде. Старая се да не й обръщам внимание. Чувам тъгата й, но не я разбирам. Не искам никакви безпокойства да пристъпват прага на заведението. Затова просто изчезвам от залата. Може би ще се откаже от опитите си и ще ме остави на мира.

Продължава да идва. Давам й възможност да ме заговори. Чакам да започне. Не мога да си представя как се започва. С обичайните посетители е лесно. Те не искат от мен друго освен да ги слушам и затова винаги започват сами. Тя иска мен. Забавлявам се, защото знам, че не може да получи нищо. Оставям играта в нейни ръце. Все пак тя е тази, която започна да идва и да ме търси.

Очаквам първата й дума с лек трепет. Това ще определи развитието на отношенията ни и дали изобщо ще имаме такива. Не предприема нищо, предпочита да си тръгне. Пускам я.

Кара

Как ще реагира, ако й напиша писмо? Не email, не sms. Най-обикновено, старомодно писмо. Как ще отвори плика? Ще го разкъса? Ще потърси нож? Ще го отвори веднага или ще изчака? Ще забрави тази смешна приумица и ще го намери след време, докато бърка в джоба на някой, вече излязъл от мода, панталон?

Успокоявам се с мисълта, че не знам името й и затова не мога да изпратя писмото. Оставено от моята ръка, то ще загуби чара си. Няма да е забъркан никой друг. Пощальонът няма да поеме част от моята отговорност.

Истината е, че не зная какво да напиша. Няма и една дума, която да изпитвам необходимост да й кажа.

Бял лист, запечатан в плик и донесен от пощальона, е твърде опасен. Може да го отвори и да прочете нещо, което не желая да признавам.

* * *

Цял ден обикалям. Среща ме на улицата. Вървим една срещу друга сякаш се познаваме от години. Ще спре срещу ми всеки миг. Тогава…

Кани ме на кафе. Седим някъде извън бара, извън всички офиси, коли, апартаменти, с изключени телефони. Някъде, където има река. От време на време Ева се смее на шегите, които разказвам. Разказвам все повече и повече. Една след друга. Карам я да се залива от смях. Всички се обръщат и ни гледат, но това не ме притеснява. Никой не би могъл да се разсърди на хора, които се смеят…

Виждам я да идва срещу мен. Като закована съм. Седя и гледам как се приближава. Успявам само да се усмихна на жената, която ме подминава и ме поглежда изумено, защото, разбира се, това не е Ева. Как би могъл смехът да се разхожда по улиците в работен ден? Включвам си телефона. Скалъпвам поредната лъжа за шефа, който крещи нещо за последно предупреждение, и побягвам към офиса.

* * *

Опитвам се да разсмея продавачката на вестници. Подхвърлям й смешки, докато тя ми подава, както всяка сутрин, вестниците. Или не ме е чула, или е толкова изненадана, че не знае как да реагира.

Слушам новините по пътя към офиса. Не забелязвам червените предупреждения на светофара и се натрисам в някакво такси. Нищо сериозно. Шофьорът започва да крещи. Не го слушам. Стоя, покачена на десет сантиметровите си токчета, и гледам как подскача около мен дебеличкият таксиджия, зачервен от гняв. Смея се. Смея се,

докато не идва полиция. Всъщност смея се и след това, чакайки шефа да се разбере с хората в полицейското управление за служебната кола. Смея се, когато се опитва да поговори с мен и ми предлага да си взема отпуска. Най-накрая той прекъсва смеха ми с два шамара. Моят шеф, който някога искаше да му родя три малки шефчета, за да ги разхожда с количка по улицата.

Тя застрелва хората от упор и всеки отговаря на изстрелите й с усмивка. Аз се забавлявам, за което получавам шамари от настоящия си шеф и бивш любовник. Той зарязва работата си и ме изпраща до в къщи. Някога имаше ключ. Една вечер просто смених бравата. Влиза вътре. Разхожда се. Иска да говорим сериозно. Аз искам да го разсмея. Резултатът — недоумение, съчувствен поглед от негова страна и два аспирина. Този път спя, без да сънувам.

* * *

Седя с гръб към нея. Опитвам се да чета. Гласът й ми пречи. Говори с някакви хора. По говора мога да си представя как изглежда жената — превзета, с дълъг остър нос и боядисана в червено или русо коса. Мъжът мърмори тихичко в знак на съгласие със своята мила.

Изведнъж Ева решава, че мястото на дългоносата е неудобно и я убеждава да се сменят. Сега гърбовете ни могат да се разгледат. Делят ги само два бели стола. Тя говори непрекъснато. Не дава думата на никого. Механично отгръщам страниците на книгата. Слушам я. Онези двамата се кикотят.

„Господи, мила, колко забавна си!“

Имам желание да се обърна и да ги разгледам. Вероятно и нейната цел е такава — да ме спипа, че я слушам, да си достави удоволствието на още една победа. Продължавам да разлиствам страниците на книгата. Свела съм поглед към тях и се опитвам да се концентрирам върху плетеницата от букви.

„Мила, ти си майстор на всякакви истории. Толкова се радваме, че се запознахме. Мога да те слушам безспир.“

Ева е неудържима. Бълва думи. Онези двамата въздишат блажено — някой измисля уникален начин да ги забавлява. Само тях. Специално тях. Те са готови да повярват на всяка нелепица само ако им обещаят, че са първите, които я чуват, че е измислена единствено за тях.

Полагам всички усилия да не се смея. Тя се пали все повече. Колкото повече се развихря, толкова по-безинтересна става. Може би прилича на себе си, но със сигурност не прилича на Ева.

Потънала в книгата, не мога да реагирам, когато виждам червения сок по страниците.

„Господи, мила, внимавай! Дай да те избърша.“ Суетня зад гърба ми. Искам кърпа от барманката. Изтривам се и си тръгвам. Все още услужливите й събеседници не са я оставили на мира и тя не знае, че моята залята с доматен сок книга е останала самотна и подгизнала на барплота — доказателство, че нещо се е случило.

* * *

Влизам и я виждам веднага. Седи на бара — точно срещу вратата, и говори с някакъв мъж. Отново по-млад от нея. Толкова са увлечени в разговор, че не ме усеща. Сядам в дъното на заведението, за да мога да ги наблюдавам. Пуша наргиле. Гледам втренчено. Този път не се смее. Не се усмихва. Искам да знам за какво си говорят.

Превръщам се на ухо. Слушам лицата им. Водят един от онези разговори „за живота“, в които всички казваме повече, отколкото искаме, и които са безсмислени, защото докато говорим, сме способни да променим света, а после, щом еуфорията премине, се чудим, защо изприказвахме всичко това, главата ни боли като след препиване и ни е срам да срещнем този, с когото ни се е струвало, че сме летели. Не говори тя. Не лети тя. Само помага на момчето срещу нея да разпери крилата си. Слуша и от време на време вметва по някоя дума. Не се смее. Всеки смях би обидил хвърчащия.

Виждам профилите им. Наведени са един към друг, почти шепнат въпреки високата музика. Ева го гледа, той нея не. Само говори и говори. Тя се извърта все повече. Все повече обръща лицето си към мен и подлага ухо под устните му. Посягам да дръпна от наргилето, когато ме вижда. Не е очаквала. Вкаменява се. Очите й не се отделят от моите. Каменна е сега. Очите й са каменни. Страхуват се да помръднат. Притеснявам се момчето да не усети, че тя вече не го слуша. Толкова е увлечен в себе си, че не забелязва. Не знам какво изразява камъкът — радост, изненада, гняв, объркване… Приятно ми е да го държа в подчинение. Да го видя безпомощен, лишен от оръжието му. Бих могла да го държа така докато оръжието ръждяса, докато устата й се вкаменят наистина и тя престане завинаги да се усмихва. Това би ми помогнало да се върна към нормалния си делник и може би дори да се съглася да отгледам три малки шефчета. Ще се лиша от единственото място, на което мога да си спомням, да се ядосвам от това и да усещам, че има и нещо друго, което неусмихващите се пропускат. Устоявам на изкушението.

Кимвам й. После отмествам погледа си. Камъкът омеква. Превръща се на глина. Не се усмихва. Проверява с бърз поглед дали момчето е забелязало нещо. То не спира да говори. Усещам как се е съсредоточила в мен, макар че не желае да ми обръща внимание. Момчето чувства, че приземяването е започнало, но не разбира защо и кога. Ева клати глава срещу него, появява се усмивка. Той плаща на барманката и се сбогува. Не е разбрал какво се е случило, но усеща нечие невидимо присъствие. Аз допушвам наргилето си и също тръгвам. Тя остава — камък с тежестта на птиче перо, гледа пред себе си и продължава да се усмихва.

Ева

Невъзможността да си обясня нейното присъствие ме тревожи. Когато я гледам, се сещам за случка от моето детство, която, съдейки по мелодията й, би могла да бъде и от нейното.

Държи наргилето и се опитва да ме препарира с поглед. Гледаме се. Ако тя ме усеща, ако чува като мен, бих могла да кажа — говорим си. В този миг ми хрумва да си разкажа моята случка, само че главният герой в нея да бъде тя. Започвам…

Тя е съвсем малка. Иска само да я допуснат в играта. Вижда как се приближават. Усмихват се странно. Шушукат. Побутват се. Гледат право в нея. Приближават се все повече. Усмихва се насреща им. Каква ли игра са измислили сега? Докато се чуди, вече са я наобиколили. Двама я хващат за ръцете и ги съединяват зад гърба й. Усеща как я стягат с въже. Всички се смеят. И тя се смее. Странна, нова игра! Завличат я до едно дърво. Грапавият му ствол издира гърба й. Увиват въжето около нея и дървото. Правят яки възли. Стягат толкова силно, че въжето се впива в корема й. Вече не е много смешно. Но останалите се смеят. Връзват я и се отдалечават. Гледат я. И тя ги гледа. Чака да види, как ще продължи играта нататък. Престават да й обръщат внимание. Играят на топчета. После на гоненица. От време на време някой поглежда към нея. Сякаш очакват да се освободи сама от въжетата. А те се впиват все по-дълбоко в кожата. Китките й се подуват, изтръпват. Тя смята, че изпитват смелостта и издръжливостта й и ако понася мълчаливо всичко, ще я развържат по-бързо.

Започва да се стъмва. От най-крайните селски къщи се чуват разтревожените викове на майки и баби. Всички се затичват нататък. Чудна шега! Не може да са я забравили. Ей сега ще дойдат да я освободят. Ще я поздравят за смелостта и утре ще й разрешат да рита топка заедно с тях, а не отново да бъде вратар. Никой не се връща. Щурците все по-открито й се подиграват. Дърветата сплитат клони и не й разрешават да види луната. Селските къщи и пътят изчезват. Мракът е отхапал парче от земята заедно с тях. Сега всичките й приятели са в корема му и никой няма да дойде да я отвърже. Не усеща ръцете си. Нито краката — отмалели вече от дългото стоене.

Играха на криеница цял ден. После намериха въжето. После я вързаха. После я забравиха.

Разплаква се. Плаши се от звука на собствения си глас. Дърветата повтарят писъците й. Забиват ги в ушите й и те се подуват като китките на ръцете. Стават огромни. Закриват очите й. Тя се опитва да погледне между тях. Да види, дали все пак някой не идва за нея. Някой избягал от устата на мрака. Но и да дойде, кой ще я познае с тези огромни, подути уши, които закриват лицето й. Представя си как изглежда. Вижда малките си крака, над които вместо тяло се извиват хрущялите на ушите. Децата се връщат и започват да ги теглят и дърпат, но тя не ги вижда. Гъделичкат голямото ухо и я разсмиват. Смее се все по-високо. От селото чуват този странен полувой — полусмях, който идва от гората, и се втурват с вили и сопи нататък. Тя не знае, че е спасена. Смее се още и още.

Задушава се и се смее и гласът й вече не звучи така страшно. През смях прави последен опит да се раздвижи, да размести ушите и да погледне към мрака. Главата й се удря в нещо твърдо. Мракът се пръска на хиляди парчета. После вече не помни нищо.

В мига, в който довършвам историята, тя кимва с глава. Сякаш се съгласява, сякаш потвърждава: „Да, чувам те. Разбирам те.“ После отмества погледа си.

Възможно ли е? Вероятността да е като мен ме изпълва с трепет. Сега аз летя. Нищо друго няма значение. Тя ме чува. Тя е като мен. Тя съм аз!

Тръгва си. Спокойна съм. Знам, че ще се върне отново и нищо лошо не може да ми се случи, ако се приближа до нея. Звуците ще я доведат. Ще говорим.

Ева винаги е в лек профил. Никога не заставаме лице в лице. Така едното й око се оставя да бъде завладяно от мен, а другото, това, което е в сянка, може спокойно да ме изучава.

* * *

Прибирам се по най-дългия път. Не обръщам внимание на витрините, хората, шумовете. Просто следвам завоите, табелите за ремонт. С всяка крачка се отдалечавам от Ева. На всеки завой по една забравена нейна бръчица изскача пред очите ми.

Някой ме хваща за ръкава. Обръщам се. Очите ми срещат избелелите сини очи на малко, изсушено старче със скиорска шапка на главата.

— Извинете! Искам да Ви подаря нещо.

— Моля?

— Вървя от известно време след Вас. Гледам Ви. Не, не! Не се плашете! Имам една картина. Следвах Ви и си мислех, че съм я рисувал специално за Вас. Трябва да я приемете. Моля Ви.

Втренчила съм се в ръката му. Съсухрена, възлеста, с изкривени пръсти. Приисква ми се да напиша нещо върху нея.

— Ще я приемете, нали? Изчакайте само да я надпиша.

Без да дочака отговора ми сяда на стълбищата на близката къща. Изважда стар химически молив и придърпва облегнатата на стената голяма, черна папка. Рови в нея и най-сетне изважда някакъв лист. Слага го на коленете си и пише.

— Не гледайте какво е нарисувано преди да прочетете надписа. Благодаря Ви. Довиждане.

На листа, с разкривени букви, пише: „Това от другата страна си ти.“

Подпис: не се чете. От другата страна — главата на малък Купидон без очи, нарисувана с молив.

Прибирам се. Отварям вино. Паля свещи. Настанявам Купидон на един стол. Гледаме се. После виното свършва. Угасям свещите и си лягам.

Почти месец по-късно ще се сетя отново за рисунката и надписа докато обикалям къщата. Ще го изровя измежду купчините листове, разпилени навсякъде, само за да видя, че той вече не съществува. Графитът се е размазал. Главата е изгубила очертанията си. Лист хартия — целият запълнен със сиво.

Ева

Ами ако греша? Може просто да си я измислям.

Ако й поверя света си и се окаже, че тя не може да го проумее?

Изучавам я и не мога да взема решение. Бих искала никога да не е прекрачвала прага — независимо дали е истинска или не.

* * *

Една сутрин, тъкмо бях ходила да си купя вестник и се чудех да дръпнем ли прозорците или не, на врата ми се хвърли някой.

— Познах те! Веднага! Точно както се описа изглеждаш! И вестникът помогна малко, де!

Обръщам се, а пред мен стои съвсем непознато момиче на около двадесет — двадесет и пет години. Тънко, средно на ръст, с жълтеникаво кафяви, леко присвити очи.

— Не Ви познавам, госпожице.

— Как така? Нали до преди малко си говорихме в чата! Цяла нощ! Аз исках да спя, но ти ме накара да дойда до тук. Каза, че ще пием кафе. Не ме ли харесваш! Защо се отмяташ? Вярно, че излъгах малко за годините си, но ти иначе нямаше да си говориш с мен. Нали каза, че търсиш приятели и ето — аз дойдох.

Още малко колебание от моя страна и ще се разплаче. Запечатвам звука на малката й тайна в себе си и решавам да приема предизвикателството на случайността. Тя влиза вътре. Пием кафе. Говори ми за каквото й хрумне. Не я слушам особено. От време на време си мисля за жена с вестник, която стои пред някое от заведенията в този град и чака приятна дама на средна възраст да й подаде ръка и да й припомни нощния приятен разговор в чата.

Барманките и сервитьорките все си намират работа около масата ни. Никой, който да не е клиент на заведението, не се е хвърлял с такава радост на врата ми. Тя ги заговаря. Скоро всички седим на масата. Гледаме я и ни се струва, че си е седяла тук винаги. Просто не сме обърнали внимание. Барманките я сплитат на две плитки. Сервитьорките носят парче торта. Звукът й не ме дразни. Дори ми е приятен. Има нужда от работа и помощ. Назначавам я. Давам й заплата. Ежедневието продължава. Не знам дали онази, чакаща жена я е намерила някоя друга нощ в чата, но Двете плитки никога повече не отвори дума за сутринта, в която е дошла при нас. Аз също.

Когато идва на работа сутрин, винаги ми носи вестника.

Кара

Тишината на стаята не ми дава мира. Пускам телевизора. Пускам музика. Завивам се през глава. Нямам какво да правя в къщи. Скучно ми е.

Как ли изглежда кухнята на Ева? Дали мие редовно чиниите? Дали прави мусака?

Ставам и се запътвам към нея. Минавам покрай прозорците на заведението. Вътре е. Отново с червена блуза. Стои точно срещу мен, права до бара. Подпряла се е на него и се усмихва. И аз се й усмихвам. Нещо ме заслепява за секунди. Едва сега виждам на кого се е усмихвала — един мъж я снима с фотоапарат. Вечерят заедно. Изглеждат погълнати от разговора си, спокойни. Приличат на двойка, живяла заедно години наред. Приличат и на любовници, едва намерили сили да се отделят един от друг. Бих искала да чуя за какво си говорят. Колкото по-обикновен и делничен е разговорът им, толкова повече ще му се радвам. Не влизам вътре.

Не знам накъде да поема затова просто сядам на бордюра. Мисля си за плочките. За следите по тях. От тези следи се образуват пукнатините, грапавините, дупките — йероглифи, разказващи историята на всеки един минувач. Само да може да ги разчете някой. Хората не полагат усилия. Вървят върху собствените си истории и когато плочките се наситят с твърде много информация (а според тях станат негодни за употреба), ги сменят. И всичко започва отначало. Стъпки, пукнатини, грапавини, дупки… Тя минава оттук всеки ден. В тези плочки е заключена нейната история. Във въздуха около заведението е нейната тайна. Дишам с пълни гърди.

Едва доловим звук на приплъзване зад гърба ми. Извръщам се. Махат част от стъклата на прозорците. В чест на последната топла есенна вечер, вероятно. Навсякъде, където е Ева, има топлина.

* * *

Какво би се случило, ако все пак успея да я привлека към себе си?

Не знам.

Ако я познавах, бих измислила какво да й предложа. Знам, че всичко е сделка. (Работата отдавна ме е научила на правилата на всяка една игра.) Само понякога се усъмнявам в това. Бързам да отпъдя подобни мисли. Ако не всичко е проценти, разход, приход, печалби и скрити фактури, как тогава ще й поискам каквото и да било? Какво да обещая, че ще получи в замяна?

Всяка вечер Ева седи на своя трон и се смее. Знам какво печелят тези, които попиват смеха й. Отчасти знам какво печели тя от тях. Но съм сигурна, че като всяка сделка, и тази си има тъмна страна. Ето това искам. Тъмната страна. Необявената печалба на Ева. Трябва да е много голяма, за да се съгласи да играе толкова смело и всеотдайно. Играе така, че никой в заведението не желае да се замисли какво има зад играта. Крие нещо, което искам да притежавам.

Какво е то?

Не знам.

Как се казва?

Не знам.

Ще го наричам просто тайната. Искам тайната. Искам да разглобя механизма на Ева и да го разуча. Но за това трябва да имам време. Сещам се, че след инцидента с таксиметровия шофьор шефът предложи да изляза в отпуска.

Тичам към офиса. Подавам молба. Шефът я подписва с доволна усмивка. Излизам. Портиерите ми пожелават приятен ден. Вратата хлопва зад гърба ми. Озовавам се с огромно количество неангажирано с нищо време. Още секунда с тази мисъл в главата и ще припадна. Непланираните отпуски изморяват. Когато няма хотелски резервации, екскурзовод, сауна, рум сървиз, карта с отбелязани на нея забележителности, отпуската се превръща в поредица от скучни дни, в които мечтаеш за офиса. Все пак рискувам. Няма да пътувам. Ще остана тук. Ще я разгадая. Искам да разчета знаците, които оставят живеещите с лекота, без да си задават въпроси или поне без да дават вид, че се страхуват от отговорите, за да мога да тръгна по тяхната пътека. Прибирам се. Не включвам телевизора. Навличам дрехите за отпуска и излизам.

Отивам да пия кафе. Ева вече е там. Поръчала си е закуска. Чете вестник. Не ме поглежда. Сякаш е сама в цялото заведение. Предвидливо съм изключила звука на телефона. Безсмислени са усилията ми да привлека вниманието й. Мълчи, не вдига глава от вестника. Не говори с барманките. Звъни телефонът й. Да, ще бъде тази вечер в клуба. Кой клуб, чудя се. Кога ходи в този клуб след като винаги, когато идвам, е тук? Още един телефонен звън. Чувам как убеждава някого, че ей сега идва. Решавам да я проследя. Плащам кафето и излизам още преди да е тръгнала. Не мога просто да вися отпред, затова събирам целия натрупан от филми опит, купувам вестник от първата будка, разгръщам страниците и чакам да излезе. Ръцете ми изтръпват. Мразя да чета вестник права. Тя излиза и свива по една задънена уличка. Отключва колата си. Булевардът се вижда. Тичам, спирам такси.

— Накъде сте?

Мълча. Чакам да видя посоката, в която ще поеме.

— Момент, сега ще Ви кажа.

Допирам изключения телефон до ухото си и започвам да говоря. Бръщолевя всякакви глупости. Шофьорът се изнервя. Най-накрая виждам как колата й излиза от уличката.

— Приятелката ми каза, че е сложно за обяснение, така че може ли просто да я следвате?

Той подкарва таксито със сумтене.

— А Вие защо не се возите с приятелката си?

— Тя… тя страда от клаустрофобия и не може да се вози с други хора в колата.

Цялото ми внимание е съсредоточено в малкия силует на мястото на шофьора в червената кола пред нас. Явно си е пуснала музика. На кръстовището колите ни спират една зад друга. Виждам, че Ева пее. Свивам се на задната седалка с надеждата, че шофьорът няма да коментира и разпитва. Слава богу, говори по станцията и това ме спасява. Нито тя ме вижда, нито той се учудва на странното ми гърчене. Продължаваме.

Ева паркира пред пощата и влиза вътре. Аз освобождавам таксито и се разхождам по малките магазинчета наоколо. Продавачките непрекъснато ме заговарят. Мразя прекалено любезните продавачки, на които се чувстваш длъжен.

Излиза от пощата с някаква жена. Тръгват пеша по улицата. Говорят. Не изглежда да бързат за някъде.

Офисите пращят от напрежение, което избива през мазилката на сградите, кара шофьорите да нарушават правилата за движение. Катаджиите спират винаги най-малко виновния. Продавачите се карат с клиентите. Циганетата продават вестници и се бият за една дъвка и две тубички лепило. Майка изпуска от поглед детето си на кръстовището и го набива от ужас, че нейното невнимание е можело да причини смъртта му. Детето се разплаква. Плачът стряска един уличен пес и така хлапето спасява пазарската чанта или глезените на пенсионерката, която се опитва да отключи входа на кооперацията. За съжаление не може да я спаси от крадци. Кучето освобождава терена и едно момче грабва чантите на бабката — и пазарската, и дамската. Бяга с чантите, бабката крещи след него. Той бута момиче с бяла пола и бели ботуши, тя стъпва на счупена плочка и кална дъждовна вода започва да се стича по краката й. Псувните й затъмняват тези на спрелите наблизо таксиджии, които досега са я оглеждали и коментирали. Тя се обажда с плачлив глас на някого по телефона и аз вече си представям как няколко дебеловрати мутанта тръгват по следите на момчето, което зад ъгъла е разтворило пазарската чанта и е извадило оттам хляба. Сграбчват го и скоро самият той прилича на къс кърваво тесто. Бабката в това време я разпитват изнервени полицаи, които, естествено, няма да открият нищо. Само след няколко дни във вестниците ще излезе кратко съобщение, в криминалната хроника, че е открит неидентифициран труп на момче на възраст 15–17 години, ако някой има информация, нека да се обади на телефон 166 или в най-близкото поделение на МВР. Бабката се оглежда за свидетели, но ние отдавна вече сме отминали. Само аз съм видяла, какво се е случило. Те двете, увлечени в незначителен разговор, не виждат нищо около себе си. Всички ме блъскат или аз блъскам някого и непрекъснато мърморя „извинете“ и „няма нищо“, а те вървят, сякаш улицата е тяхна. Само на моменти едната прихваща другата под ръка, за да я предпази от някой бързащ минувач. Изглеждат така спокойни и уверени, така безгрижни, сигурни — ако се изпречи нещо пред тях, ще го преодолеят, че започвам да се изнервям. Иска ми се да спъна непознатата, да я оскубя.

Представям си как се хвърлям на врата й с крясъци. Настава суматоха. И двете са объркани. Стоят и не помръдват от изненада. Размазвам грима им. Раздирам лицата. Ръцете ми са червени, изтривам ги в дрехите им. Повалям ги на земята и краката ми, независими от моята воля, започват да ги ритат. Плача и в същото време съм доволна, че тези устни никога повече няма да се усмихват и светът, в който съм свикнала да живея, отново ще ми изглежда нормален и удобен.

Преди да успея да се уплаша от себе си, те хлътват в някакъв блок. Вися отвън. Разглеждам надписите по пощенските кутии. Чудя се коя от тези фамилии й отива. Ако изобщо живее тук. Не излизат. В обраслия с треви и храсти двор има останки от пейки. Намирам една почти здрава и сядам, така че да мога да наблюдавам входа. Храстите ме скриват. Никой не може да ме види. Увивам се в якето си. Не отделям очи от входа, но ми става блудкаво, чоглаво. Струва ми се, че всичко това вече съм го правила, чувала, чела. Не се опитвам да си спомня къде. Вероятно чувството, че си губя времето, което ме застига на моменти, е виновно за тази лъжеповторяемост. А може всичко това вече да се е случвало и аз просто го прехвърлям в собствения си времеви коридор.

Понякога си мисля, че всички живеем абсолютно еднакъв живот. Просто сме започнали по различно време. Няма смисъл да ги следя. По-добре да се прибера в къщи, да се завия, да си пусна телевизора и да чакам да ми се случи това, което вече й се е случило. Това е единственият начин да разгадая тайната й.

* * *

Скачам стреснато. Стискам в ръцете си малко циганче. То изпищява, вперило в мен очи. Късното есенно слънце се е скрило. Леко съм замаяна. Вратът ми е схванат. Заспала съм на пейката, а цигането се е възползвало от случая да ми претръска джобовете. Пускам го. То разтрива китките си и не спира да ме гледа. После се навежда, взима камък и виждам как камъкът се приближава, а циганчето се отдалечава от мен и в последния момент успявам да се отдръпна. Няма смисъл да стоя повече тук. Тръгвам към пощата. Колата я няма там. Имам още половин свободен ден, с който не зная какво да правя. Вижда ми се толкова дълго времето, което трябва да прекося, за да стигна до вечерта, или по-точно до мига, в който ще затворя очи и ще заспя.

Прибирам се в къщи. Лягам си, завита през глава, и стискам очи. Сънувам три редици хора, които отиват на работа. Ева седи с гръб към тях и се смее. Те не я чуват. Или поне не дават вид. Гледат в земята и внимават да не се залеят с кафето, което носят. Тя се обръща. Знам, че е млада, но не мога да видя лицето й. Виждам само устните, без бръчки покрай тях. Разтварят се все повече. Заплашват да погълнат хората. Смехът е като вятър, който отвява чашите с кафе, завърта ги над редиците. Започва да вали кафяв дъжд. Хората са принудени да вдигнат глави нагоре и да отворят уста, ако искат да пият кафе, за да се събудят.

Ако не се събудят, ще направят хиляда грешки в работата си. Ще трябва да останат до късно вечерта, за да ги поправят. Половинките им ще се разсърдят. Ще ги очакват намръщени в къщи. Двамата ще се карат, децата ще слушат уплашени, прилепени до вратата на кухнята. После тя ще си легне, а той ще се прави на сърдит и ще продължава да пуши. Малкият им син ще отиде при него. Ще го дръпне за ръкава. „Иди да си легнеш при мама.“ И бащата ще отиде. На следващия ден те пак са на работа и трябва да отделят пари от заплатата си, за да платят грешките, направени предишния, което в края на месеца би довело до нови скандали. Затова никой не се колебае. Всички са вдигнали глави и пият кафявия дъжд. Капки кафе падат в устата им и докато преглъщат, от всички гърла се чува странен звук — сякаш се смеят. Спрат ли да се смеят, ще се задавят. Продължават и продължават да преглъщат. Ева отдавна е изчезнала и не вали, но никой не забелязва. Опитвам се да я намеря. Редиците се сгъстяват все повече. Звукът пробива ушите ми и това вече не е смях, а грачене. Виждам крилата на хората, черни и огромни. Те я закриват от очите ми… Знам, че е там, но не позволяват да я стигна. Започвам да скубя перата на хората… тогава те се обръщат срещу ми, обграждат ме. Не мога да я видя. Опитвам се да избягам, но кръгът се стеснява все повече и вече усещам разтворени клюнове, опрени в мен…

И се събудих.

* * *

Полагам усилия да не изляза от къщи. Разглеждам стари снимки. Целият първи А. Учителките, вперили победоносен поглед в обектива. „Випуск 19… на добър час!“ Ако някога се съгласи да дойде… За съжаление няма как да се съгласи, защото първо трябва да я поканя.

Не искам да правя нищо, което да ме отдалечи от нея. Не искам да се сближаваме… или поне не по обичайния начин:

Първите срещи на кафе. После историите ни. Моята. Нейната. Докато ги разкажем, вече имаме наша история. Започваме да разнищваме началото й — всяко недоразумение, дори най-незначителното впечатление. „Какво си помисли, когато ме видя за пръв път?“, „а ти?“… Докато уточняваме вече уточненото, започваме да си ходим на гости. Гледаме телевизия. Вечеряме или обядваме заедно, обменяме клюки, оплакваме се от шефа, от колегите, от цените. В един момент нещата задължително се объркват. Липса на време, паднала батерия на телефона. Все по-малко воля да поправяш и предотвратяваш тези ежедневни разминавания. Натрупаното недоволство не намира отдушник и сред поредица монолози на двете обвиняващи се страни, които не искаш да си спомняш, в крайна сметка изтриваш телефонния й номер. Устремяваш се към друга „най-добра приятелка“.

Затова е по-добре да спра. Близостта преди опознаването, когато знаете, но не споделяте, е най-пълна, защото без да се замисляте, знаете едни и същи неща. Лошото е, че не сте сигурни, че е така. Имате нужда от проверка. Ето защо все пак се запознавате, заговаряте, споделяте. Всяка дума, още от мига, в който си казвате имената, е тухла в стената, която ще ви раздели.

Ева…

Играя на игри в интернет. Времето едва-едва се влачи. Ръцете ми са изтръпнали. Малко преди полунощ пред очите ми вече се въртят лилаво-зелени кръгове.

Половин час по-късно съм пред заведението. Няма места. Хората стоят прави с чаши в ръце. Говорят. Смеят се. Обикалям навсякъде. Няма я. Ушите ми долавят всеки шум. Не е тук. Не чувам смеха й. Усещам как нещо вибрира. Отнякъде долитат глухи удари. Някъде изпод краката ми. Тя говореше за някакъв клуб. За кой клуб? Излизам навън и започвам нощната си обиколка.

Влизам във всякакви клубове и дискотеки. Всеки път на вратата ме претърсват. Стоя послушно, отстранила ръце от тялото. Неподвижна. Ако бодигардът чуе сърцето ми, ще помисли, че съм скрила под блузата си бомба. Охраната ме пуска. Аз се втурвам по стълбите или през вратите. Хората се поклащат заедно с музиката. Блъскат ме. Не виждам нищо освен гърбове, но нейния гръб не откривам. Чудя се дали смехът й може да заглуши музиката. Хората не си общуват. Не се усмихват. Поклащат се и поръчват питиета. Само там, където е Ева, има усмивки. Разбутвам чучелата, които са записали в тефтерите си, че нощем трябва да ходят по клубове и поради тази единствена причина седят тук. Не я намирам. Излизам.

Влизам в следващото заведение. Отново претърсване. Отново тази бомба в гърдите ми, която заплашва да избухне всеки миг. И отново игра на настъпваница сред поклащащи се гърбове. Някой ме дърпа за ръкава. Искам да избягам, защото ме дърпа тя и аз, след толкова търсене, не зная какво да й кажа. Нито защо съм тук, нито защо вървя вече два часа от клуб на клуб и какво съм смятала да направя като я намеря. Да се обърна или да отмина?! Нали Ева не знае, че съм я търсила… може да е просто още едно съвпадение. Харесваме едни и същи заведения. Обръщам се и се усмихвам, усещам как ръка се промъква към врата ми. Лицето ми срещу друго лице. Срещу усмивката ми — два мустака. Мирише на алкохол. Отдръпвам се. Разочарованият сваляч се повлича след мен. И тук я няма.

Продължавам към следващото заведение. Тази сутрин Ева каза, че ще бъде в клуба. Значи още някъде ходи редовно. Място, на което хората не се поклащат, а танцуват. Още едно място пълно с доброволни нейни жертви. Тичам от заведение на заведение. Промъквам се през малки улички. Озовавам се в дупки, които са приютили в себе си всички не издържали на напрежението, наркомани, алкохолици, неуспели в професията си комплексари, самотници, полупобъркани бивши величия, графомани, обикновени писатели, надебелели и окуцели балерини, скитници, изпросили няколко лева, за да се напият, певици, работещи усилено върху кариерата си на проститутки, плешивци, решещи останалите им три косъма на път… Първоначално се колебая дали да вляза, но все пак се решавам. Още не съм я измислила съвсем и е възможно тя да е някъде тук. Проправям си път между поклащащите се гърбове на моите оживели страхове и стискам очи, за да не я намеря.

Обикалям цяла нощ. Учудвам се, че една бомба може да издържи толкова дълго, без да избухне. Музиката ме е удряла безмилостно в гърдите и главата. Вие ми се свят. Аз съм малка парцалена кукла.

Забравили са ме на простора и вятърът ме е откраднал, защото му е омръзнало да е ерген.

Води ме по всички краища на земята. Представя ме на всякакви твари. Всички искат да ме пипнат. Да ме огледат. Чужденка и съпруга на вятър. Достатъчно интересна и без да полагам собствени усилия за това. Има само един проблем — моят мъж е невидим. Няма лице. Усещам го, но не знам как изглежда. Когато го моля да ми се покаже, той не разбира какво искам. Събира на куп найлонови торбички, листа, пластмасови бутилки и опаковки от вафли и ги издига високо, високо. Знам, че не прилича на тези неща. Веднъж се разярява не на шега и казва, че може би това ще ми хареса повече, след което вдига няколко къщи в моя чест. Знам, че и това не е той. Аз съм уморена, парцалена кукла. Не зная как изглежда този, от който не мога да избягам и когото отчаяно търся във формите на всеки предмет и лицето на всяко живо същество.

Намирам се между никъде и никъде. Тук явно е имало голямо парти. Разкъсани опаковки се удрят в краката ми и вятърът ги повлича в неизвестна посока. Слънцето се зъби насреща. Светлината му е студена, почти сива. Облаците флиртуват с него. Няма никакви хора. Колкото и изключителна да е, едва ли ще разбера, ако е била точно на това място — купон на открито. Едва ли оставя по-различни следи след себе си. Само фасове, бутилки от минерална вода и смачкани бирени кутийки. Не зная какви цигари пуши.

Никакви таксита наоколо. Искам само да спя. Празна съм и в същото време доволна, че не съм я намерила, че я е имало, без да я има. Опасността да я видя и да говоря с нея просто не съществува. Тръгвам пеша по улиците. Дрезгаво сиви са. Всичко е остро, режещо — като усещането от първото цигарено дръпване сутрин. Чучелата още спят или се опитват да се приведат в приличен вид, за да стигнат до офисите си. Имам още няколко дни от непредвидения си отпуск. Намирам такси. Седя на задната седалка и усещам миризмата на непознати, поклащащи се хора, която се е пропила в дрехите ми. Не мога да запомня миризмата й. Знам, че е хубава. По какъв начин хубава, не мога да си спомня.

* * *

Будна съм, но се въргалям в леглото. Опитвам се да си спомня какви цигари пуши. Заспивам. Отново се събуждам. Пред очите ми се мержлеят различни силуети. Трябва да отгатвам кой на кого е. Виждала ли съм някога всички тези хора? Заспивам. Пак се събуждам. Цял ден участвам в телевизионно състезание.

Телевизионна игра, в която аз съм на мястото на играча. Прожектори заслепяват очите ми. Знам, че наградата е огромна, но се притеснявам от камерите, вперили нахалните си очи в мен, и не мога да си спомня каква и колко точно беше. Задават ми въпроси. Въпроси, чиито отговори не може да не знам. Не отговарям. Гласът на водещия ми е странно познат. Опитвам се да помръдна незабележимо глава, така че да избягам от прожекторите и да го погледна в лицето. Искам да видя очите му и да разчета там какъв е отговорът на въпросите. Успявам да се извъртя някак и когато поглеждам към мястото на водещия, заставам лице в лице със себе си. Толкова съм изненадана, че никакъв отговор, никакво… дори най-дребно одобрение или неодобрение не мога да разчета там.

Обръщам се на другата страна. Унасям се…

Привечер се измъквам от леглото. Главата ми тежи. Не съм успяла да отговоря на нито един от въпросите.

* * *

Мотая се по улиците. Внимавам да не се отплесвам в мисли, защото тогава, искам не искам, краката пак ще ме отведат пред заведението. Не смея да отида там. Струва ми се, че ще разбере. Гледа ме така, сякаш знае. Знае и това, за което нямам име. Сега ако отида и се озова лице в лице с нея, съвсем неподготвена, тя ще разбере за моето нощно скитане и за въпросите, на които не можах да отговоря. Представям си…

Влизам в заведението и Ева ме посреща на вратата:

— Не ползвам парфюм. Виктори. Бяло.

Тогава сигурно ще избягам.

Блъсвам се в някаква сергия. Докато се извинявам на възмутената продавачка, виждам най-различни шарени тетрадки. Планът ми е готов.

Сядам на бара до прозореца. Какао с мляко. Тетрадка и химикал. Няма да й обръщам внимание. Само ще я следя изпод вежди. Ще проследявам колко доволни стават физиономиите на хората, докато тя ги разкъсва.

Дали си мие зъбите вечер? Или я мързи? Няма я. Все още. Пиша най-различни глупости. Всичко, което ми дойде на акъла. Това ново за мен занимание ме поглъща напълно. В последния момент виждам края на червената й блуза. Влиза в колата и потегля нанякъде. Толкова е неочаквано, че нямам време да скоча и да тръгна след нея.

Ева

Когато нощем заведението затвори, едно име кръжи около мен — Кара.

Ще я нарека Кара. Мисля, че това е истинското й име. Приляга на мелодията, която остава в главата ми след нея.

Понякога се налага да излизам навън. Лошото е, че всичко, което ме заобикаля, се превръща в звуци и се настанява в главата ми. Ужасяващата мелодия на ежедневието ме замайва. Страхувам се от нея. Трябва да вървя до някого. Да се съсредоточа в него и така да туширам заливащите ме звуци. Случва се да срещам хора от заведението. Те нямат нищо против да повървя с тях. Така затвърждават усещането си, че сме приятели. Не се замислят, че не знаят нищо за мен и между нас приятелство не може да съществува. Или за разлика от мен знаят, че само такова приятелство е възможно?

Трябва да платя сметките на заведението, да взема новите менюта, които бях поръчала, и да свърша още някои дребни неща. Обаждам се на фирмата с менютата и под предлог, че не мога да ги намеря сама, ги моля да изпратят човек, който да ме вземе от пощата.

Чувам стъпките на Кара зад нас. Усещам дъха й във врата си. Завижда ми.

Тя иска да…

Върви редом с някого и те, като двойка, излъчват абсолютна сигурност и спокойствие. Всеки знае достатъчно за другия. Изтърпявал е различни приумици. Прощавал е малки и не толкова малки прегрешения и предателства. Преживявал ги е. Плакал е. Празнувал е с другия. Пътували са, хранили са се заедно. Пили са от една чаша и са се напивали. Карали са се за дреболии, които са били най-важните за момента. Разделяли са се и са се събирали. Усещали са омраза един към друг. Били са зависими един от друг. Страхували са се, колебали са се. Най-накрая са постигнали равновесие. Това личи в дребните жестове. В начина, по който пресичат улицата или вървят един срещу друг, за да спрат едновременно, да се усмихнат едновременно и да продължат нататък.

В това отношение е като всички останали. Мисли, че притежавам тайната на подобни взаимоотношения. Разочарова ме.

Най-сетне стигаме до офиса на фирмата. Главата ми е препълнена със звуци и се върти. Взимам менютата и щом чувам вратата да хлопва зад мен, сядам на стълбите да си почина.

Кара стои пред блока. Дебнем се. Тя не знае, че я гледам. Очаквам всеки миг да тръгне нагоре по стълбите…

Вече виждам как разглежда всяка врата…

Прилепва ухото си до нея. На едно място се чуват викове и обиди. Не. Не живее тук.

Следващата врата. Тихо е. Зад друга се чува бърборенето на малко дете. Качва се на горния етаж. Обикаля така цял ден. Врата по врата. Аз винаги съм един етаж по-високо. Наблюдавам я. Чакам да открия заедно с нея „собствената“ си врата, зад която очевадно няма как да се намирам. Скоро ще се качи на последния етаж и ще трябва да се срещнем очи в очи. Ще се престоря, че излизам. Трябва да се разминем по стълбите. Дори да не се гледаме в очите, лицата ни ще бъдат съвсем близо едно до друго. Дали ще се разминем, уж безучастно, ще зависи само от нашата смелост и находчивост. Вече е долепила ухо до последната врата на предпоследния етаж. Приготвям се за срещата.

В апартамента се чува глух удар. Сякаш нещо или някой се е ударил в стената или в самата врата. Кара се стряска. Замръзва. Повече никакъв звук не се чува. Прочита няколко пъти фамилията, изписана на табелата, и слиза надолу по стълбите. Отказва се! Просто е решила, че живея там. Ще дойде друг път. Кога? Зад вратата най-вероятно е паднал забравен в бързината рано сутринта чадър. Бил е облегнат на шкафа за обувки, точно срещу входната врата. Готов! Трябвало е само да го вземат в тази мрачна есенна утрин, но са забравили и това забравяне е причина за нашата неосъществена среща. Какво минава през главата й? Мисълта, че сме стояли от двете страни, аз съм залитнала и леко съм ударила вратата. Как иначе да си обясни последвалото удара твърде явно затишие? Не си и помисля колко е характерно то за един празен апартамент. Може би не се е опитвала да си го представи. На мен ми е познато, защото неговата мечта беше къщата да е празна дори когато той самият е вътре, за да може да постигне тази мъртва тишина на тухлите, завесите и килимите.

Кара смята, че аз я чакам от другата страна на вратата, но не е готова да провери до край. Ще се върне отново. Малко по-късно. Или утре. Но сега й е наистина невъзможно да остане. Не й хрумва да погледне нагоре и да види, че наистина съм тук, не ни разделя дори врата. Тя е от тези, който гледат единствено пред себе си.

Противно на това, което си представям, Кара никъде не отива. Стои долу пред входа. Помотава се малко, после сяда на една полусчупена пейка. Чака да изляза. Заспива. Минавам покрай нея и се прибирам в заведението.

Кара

И тази вечер не се появи. Нямам сили да обикалям отново всички заведения. Прибирам се в къщи и се хвърлям на леглото заедно с тетрадката. Искам да запиша Ева.

Всеки жест. Всяка мимика. После ще ги науча наизуст. Ще си ги присвоя.

Имам усещането, че я затварям в бутилка. Мога всяка сутрин да отпивам от нея вместо да се тъпча с витамини.

Събуждам се рано сутринта… листовете на тетрадката — измачкани под мен. По бузите и носа ми — мастило. Чета изписаните страници. Нищо не се разбира. Нищо не се е получило. Неразбираеми струпвания на думи. Би могъл да бъде всеки. Значи не може да е Ева. Взимам тетрадката и тръгвам към заведението. Ще записвам веднага и на място. Всяко, дори най-леко, помръдване ще бъде запечатано от мен.

* * *

Стоя с листове и химикалка. Чакам я.

Ева би могла да е художничка…

Когато вижда, че я следя и нещо записвам или си драскам, идва при мен. Наднича през рамото ми. Направила съм бегли опити да я скицирам. Като по чудо те са се получили. Искам да кажа, че не съм й направила глава като картоф — нищо друго. Не мога да рисувам. Не разбирам страстта да седиш и дращиш по цял ден. Съвременното изкуство е непонятно за мен. Съвременните живописни платна приличат на много изцапани кухненски мебели. Освен чувството, че съм глупава, щом не ги разбирам, „красотата“ им не поражда в мен нищо друго. Веднъж видях репродукция на някакъв художник. Портрет. Портрет на мъж. Стори ми се, че мъжът и художникът са се познавали добре, били са близки. Как иначе художникът е нарисувал очите на своя модел? Те ме следяха, накъдето и да помръднех. Възможно ли е моделът да не е знаел, че има такива очи? Просто художникът много е искал да ги нарисува.

Ева поглежда през рамото ми. Разсмива се. Съвсем доброжелателно. После взима химикала от ръката ми и нанася поправки. Обяснява ми пропорциите, с които трябва да се нарисува едно човешко лице. „Между очите трябва да има едно око разстояние. Между очите и устата разстоянието трябва да е…“

„Разбираш ли ме?“ — пита на всеки две думи. Аз кимам утвърдително. „Отскоро рисуваш, нали?“ — „Да, отскоро.“ — „Любител?“ — „Любител.“ — повтарям като папагал. Не я слушам. Не ме интересуват правилата от учебниците. Ръката ми иска да улови диспропорциите на нейното лице.

Ева се усмихва и ме кани в ателието си. Да поговорим, да разгледам картините й. После изчезва. Оставам с рисунката срещу себе си. Запазвам я само защото е рисувана от нейната ръка, инак е абсолютно безполезна.

Дори да отида в ателието й, нищо по-различно няма да науча. Ева ще е подготвена за моето посещение и всички следи, водещи към нея, ще бъдат старателно заличени.

Една от барманките наднича любопитно през ръката ми.

— Ще желаете ли още нещо?

— Не. Не, благодаря. Сметката.

Седя с неизписаните листове пред мен. Празната ми тетрадка е най-достоверното й описание. Двете барманки си шушукат. Едната мие чаши, другата я сплита на две плитки. Кискат се. После пак „шу-шу-скръц-шу-скръц-ха-ха-шу“.

Няма я. Да не би да е решила да смени заведението? Безспорно отдавна е забелязала моя интерес. Може дори да е видяла как вървя след нея по улиците, без да откъсвам поглед от дребната й фигура, с надежда, че ще се обърне и страх, че е от хората, които никога не се обръщат.

Има такива хора. Те не знаят, че необръщането, с което може би смятат, че нараняват теб, ги прави най-уязвими. Оставаш зад тях. На някой тротоар, по средата на стаята, на врата или ъгъл, няма значение. Ти винаги си статичен. А те се отдалечават. Или поне така смятат. Не знаят, че се обричат на доживотно съмнение — дали тогава си останал да ги гледаш как излизат от стаята, завиват зад ъгъла и се превръщат в малка точка в дъното на улицата, или облекчено си въздъхнал и също си обърнал гръб. Съмнението ги свързва с теб по-силно от каквото и да било друго.

Сигурна съм, че Ева никога не се обръща. Оплита се в хиляди нишки, свързващи я с неща и хора, които смята за отдавна непотребни. Искам да я разплета като пуловер, за да науча плетката. После да я изплета отново и да я нося върху себе си. Не искам да питам къде е отишла и кога ще се върне. Барманките ме дразнят. Приличат на огромни надути балони, които си общуват посредством постепенно изпускане на въздух. Не желая да привличам вниманието им върху себе си. Дори не знам как да я назова. Ева?

Най-много да решат, че питам за някой друг и да помръднат апатично с рамене. Може да се окаже, че поне едната — Двете плитки например — познава жена на име Ева. Тогава ще ми даде подробности. Ще ми каже дали се е преместила на нова работа, какво се е случило с последния й мъж, как са пили кафе и са водили много поверителен разговор точно тук, от дясната страна на бара, дори може да ми преразкаже набързо съдържанието му. До края аз няма да се сетя, че става въпрос за някоя друга Ева. Съвсем различна. Ще се гърча, докато ме залива с думи. Ще се стопявам. Ще намразя и Ева и Двете плитки за това, че са седели тук, в късен есенен следобед, и са си говорили „изключително лични неща“.

Излизам отвън. Безсмислено е да седя, щом я няма. Познавам я по-добре от всеки водил с нея „много интимни“ разговори, защото все още мога само да я усещам. Обръщам се няколко пъти преди да завия. Страхувам се, че мигът, в който се скривам зад ъгъла, е мигът, в който Ева се появява на другия край на улицата. И никоя от нас не узнава за присъствието на другата.

* * *

Искам да се откажа и не мога. Продължавам да я следя. Вече не се спирам пред нищо. Колкото по-нагла ставам, толкова по̀ ми се струва, че няма как да ме забележи, че дори не подозира.

Тъй като не я намирам в заведението, отивам пред блока, до който я проследих. Взирам се в надписите на пощенските кутии. Харесвам си една фамилия. Ет. 5 ап. 11. Ще отида. Ще звънна. Ще кажа, че правим промоция на нови сокове. Ще поискам да вляза. Ще импровизирам. Ще бъда забавна. Качвам се с асансьора. Натискам звънеца и… хуквам надолу по стълбите. И да живее там, няма да разбера. Стоя на пейката. Цигането не се появява отникъде. Връщам се по същия път, по който я проследих предния ден.

Срещам я на един от булевардите. Далече е. Разбутвам хората. Опитвам да се приближа. Държи за ръка един мъж. Не си говорят. Следвам ги.

Това ли е мъжът?

Толкова обикновен.

Толкова плешив.

Влизат в парка. Все още съм далече. Виждам как сядат на пейка. Всички други наоколо са заети. Защо в работен ден има толкова хора в парка? Минавам по задната алея. Сядам на бордюра. Прегърнала го е през врата. Ръцете й излъчват необяснимо огромна любов и нежност към това същество. Ева гали оредялата коса, червените уши. Дори не е достатъчно грозен. Тя докосва тила му. Искам очите ми да са триони, за да отрежа тези така противно любвеобилни пръсти с кървавочервен… Ева няма такъв маникюр. Няма никакъв маникюр. Не носи лак. Освен ако не се е лакирала специално. Трябва да видя лицето й. Тичам по алеите. Все едно бързам. Аз наистина бързам — да видя лицето й. Приближавам. Отминавам. Не е тя. Друга жена. Без картечница. Само с кървавочервени нокти.

Нека да я срещна случайно.

Ден след ден вървим по едни и същи улици. Влизаме в едни и същи магазини. Ако тя има обедна почивка, сигурно обядваме в съседни заведения. Дневните ни времеви коридори вероятно имат разлика от няколко минути. Това е причината да не мога да я видя отново. Ако само открия по коя витрина да се зазяпам, къде точно да се спъна, за да предизвикам времево кръстовище, за да подложа крак на схемата и да я пренаредя…

Влизам в първия изпречил се пред мен магазин. Ровя в купчина разноцветни пуловери. Издърпвам един червен за ръкава. Плащам го. Преобличам се в пробната и излизам. Нека времето ни обърка и ни сблъска на някое от своите кръстовища.

Отново съм пред заведението. Все по-трудно ми става да отварям вратата. Сякаш Ева я подпира отвътре и се страхува да ме пусне. Сякаш нося зараза и тровя с дъха си това последно хубаво място, което е избрала за свой пристан.

Още е обед. Седи пред пълна чиния. Десният бар, третият стол. Сядам наблизо.

— Добър ден. Какво ще желаете?

— Същото като на госпожата.

Ева вдига глава. Усмихва се. Усмихвам се. Спешно я викат на телефона. Не се връща повече. Изчезва. Изпарява се. Скрива се и не зная накъде да поема. Заведението е центърът на лабиринта и никой освен нея не знае пътя към изходите.

Обядът е изяден. Кафето е изпито. Свършиха ми цигарите. Ако отида да купя, може да се появи, да излезе, да не видя посоката, в която се стопява. Чинията й седи на бара. Не я вдигат. Барманките се скриват в кухнята да пушат. Сервитьорката се занимава с клиентите в дъното на залата. Късам лист от тетрадката. Намирам химикал. Оставям й бележка. Без подпис. Без знак. Просто „приятен обяд“. Никой не ме вижда. Отрязвам парче месо от чинията й и го изяждам. Избягвам навън. Тичам до будката за цигари. На връщане отново тичам. Стоя на отсрещната страна на улицата, точно срещу големия прозорец, когато тя се връща. Вижда листа още преди да седне на мястото си. Леко дръпва глава назад. Повдига вежди. Прави така винаги, когато не разбира нещо или по-скоро, когато не иска друг да разбере, че е разбрала. Поглежда към мястото, на което съм седяла. После скрива бележката, дояжда обяда. Аз допушвам цигарата. Мога да кажа, че сме обядвали заедно.

Ева

Чувам стъпките й, още докато е зад ъгъла. Бързам да се скрия. Изучавам я. Къде предпочита да седи, какво пие, как е облечена. Носи със себе си тетрадка. Писането я увлича. Престава да ме чака. Пише. Не поглежда настрани. Звукът от стърженето на химикала по хартията пробива мозъка ми. Пробвам да превърна този досаден звук в мелодия, за да добия поне малка представа какво пише. Безполезно е. Това е звук, създаден да причинява болка.

Искам да спре.

Искам тетрадката.

Искам да знам, какво пише.

Искам да знам, кое е по-важно от това да ме чака, да тръпне, че всеки миг мога да се появя!

Искам да знам, предполага ли дарбата си да чува.

Искам да проверя, дали може да усети мелодията на името, което съм й дала.

Кара!

Искам най-сетне някой да се заслуша в паузите между думите.

Този звук… Пише все по-бързо. Сякаш се страхува, че ще забрави. Ако има моята дарба не може да не е забелязала — ние не забравяме. Спомените се връщат при нас най-неочаквано, несмекчени от изминалото време, което инак оглажда ръбовете, сменя осветлението и ни кара да виждаме миналото само в светли тонове.

Не мога да понасям повече това стържене, дращене, хриптене на химикала… Колко отчаян и загубен трябва да се чувстваш, за да изтръгваш стонове от всичко, до което се докоснеш?

Взимам ключовете на колата и почти изтичвам навън. Тя ме вижда в последния момент. Надявам се да ме последва. Да забрави тетрадката си в бързината. Влизам в колата. Тръгвам. Поглеждам назад. Няма я. Не е успяла. По някаква причина сянката ми не е успяла да тръгне след мен.

На следващия ден идва отново. Пак се скривам. Гледам я през вратата на кухнята. Тя не може да ме види. Малко ми пречи постоянното люлеене на вратата. Имам чувството, че между две нейни движения Кара ще изчезне. Едва потискам желанието си да отида при нея. Помага ми представата за това как се приближавам и я питам:

— Извинявай, чуваш ли ме? — Питам с ясен глас, достатъчно високо, на сравнително тихо място, един неглух човек дали ме чува. Предполагаемата нейна реакция ме кара да стоя кротко зад врата на кухнята и да я гледам докато сервитьорките минават с пълни подноси покрай мен.

Седи надвесена над тетрадката без да пише. Вярвам, може да проседи така деня. Гледа през листовете, бара, пода, пръстта, земята. Мисли за мен. Зная го. Но не мога да отида просто така и да кажа: „Виждам, че непрекъснато мислиш за мен…“

Ако не бяха измислени думите, щях да се доверя на усещането си.

Кара

Заедно сме. Как се е случило? Не помня. Какво сме си говорили?

Няколко изречения, заели целия следобед.

Какво си казахме с тях?

Не помня.

На масата — найлонче, накъсани салфетки. Пепел от цигари около пепелника и купчина от фасове вътре в него. Ева пие мляко с какао. Трето по ред. Мълчим. Едната ми обица пада върху масата и мълчанието се променя. Обгръща ни плътно. Издига стена помежду ни. Не разбирам защо. Само усещам как оставаме заключени в следобеда. Настъпването на вечерта не ни засяга. Никой повече не може да влезе при нас. Нито да ни измъкне оттук.

Колко време сме стояли близо една до друга, но вече без да сме заедно, не зная. Следобедът все пак е заличен от вечерната вълна посетители. Ева изчезва.

Не мога да си спомня изреченото. Имам само усещане, че въпреки далечността й съм я докоснала. Един от онези безмълвни моменти, които са равни на признание и които точно защото не си изговорил, ти дават възможност при следваща среща да се преструваш, че нищо не се е случило.

Ева

Изплъзнали се думи помежду ни. Напрегнати, тежки. Желанието да кажеш онова, за което всъщност няма думи разкъсва въздуха и ни обгражда.

На масата — найлонче, накъсани салфетки. Пепел от цигари около пепелника и купчина от фасове вътре в него.

Обицата на Кара пада с грохот върху масата. Разрушава мълчанието. Имам чувството, че до мен сяда той — единственият, който може да разкаже за моята паднала обица. В мълчанието между трима има нещо притеснително. Издига стени помежду им. Обгръща ги плътно и започва да стяга.

По-нататък не помня нищо освен вечерната вълна посетители, които ни разделят и странното усещане за докосване, което не ме напуска цяла вечер.

Кара

Нямам приятели. Нито от училище, нито от университета, още по-малко от офиса. Опитите винаги са били неуспешни. Голямата измама, че можеш да повериш на някого и една стотна от себе си без той да се изкуши от огромната власт, с която го даряваш, вече не може да ме завладее.

Затова го рисувам…

Задължително мъж. Задължително възрастен. Задължително ироничен. Преподавател от университета или стар приятел на семейството. Разказвам му за нея. За тайната. За желанието ми да я разбия като касичка. Той е заинтригуван. Водя го в заведението. Ева е там. Ходи между масите. Разговаря. Смее се. Вижда ни в мига, в който влизаме. Този път не трепва. Невидимата ръка не е изненадана. Длетото не дълбае излишни бръчки, не чертае картата на моето пътуване върху лицето й. Идва към нас. Спира. Ниска е, а се привежда още. Малък поклон. Подава ръка.

— Много ми е приятно да Ви видя.

Приятелят се усмихва добродушно. Здрависваме се. Ръката е топла, суха, сигурна. Води ни до маса за двама. Ядосвам се на театъра, който разиграва. Не го разбирам.

— Е, какво мислиш? — нападам веднага щом тя изчезва. Той все още се смее. Потупва ме по бузата. Поръчва за двама ни. Ева повече не ни обръща внимание. Цяла вечер тази маса не съществува за нея. И смехът й е неприятно висок.

— Мило мое момиче — казва приятелят, когато вече е извикал сервитьорката, за да плати, когато вече съм отегчена от неговите разкази за „преди“ и съм озадачена и обидена от демонстративното й невнимание сега. — Мило мое момиче, тя е просто собственичка на този бар и прави всичко възможно да привлече клиенти. Тук няма никаква тайна.

Той ми държи палтото. Вече съм го облякла, когато чувам последните му думи и едновременно с това срещам очите й.

Изтривам приятеля. Връщам лентата.

Следобедът на късна есен е. Стоя на тротоара срещу заведението. Не я виждам. Вадя телефона си и се опитвам да снимам. Първо цялата фасада. После — стоя по средата на платното — снимам вратата. Приближавам се още — искам да снимам вътрешността на заведението през прозореца. Играя си с копчетата за осветление, нагласям го. Всичко е готово. Гледам в екрана и се опитвам да не мърдам. Очите ми се удрят в погледа на Ева, внезапно появила се в кадър. Свалям ръката си. Правя се, че чета sms-и се ядосвам на прочетеното. После бързо влизам в заведението и оглеждам масите. Най-накрая срещам очите й отново.

— Търся… Търся един приятел — промълвявам и избягвам навън. Тичам. Тичам… Спирам чак на площада. Поемам си дъх. Никога повече няма да се върна там.

Нека ме чака.

Нека поглежда към вратата при всяко нейно движение.

Нека намрази всички, които идват.

Нека спре да се смее. Нека няма с какво да зареди картечницата си.

Нека се страхува, че искам да я ограбя, а също и че не искам да я ограбя.

Нека очите й останат вперени завинаги в прозорците-стени.

Предполагам, винаги е сядала така, че да може да наблюдава улицата. Първо е поглеждала твърде често. По-късно умореният й поглед се е блъскал в стъклото и не е имал сили да стигне до тротоара. Години вече чака. Някой все пак трябва да дойде. Да бутне вратата. Да застане на прага. Представям си Ева в този миг. Тя ще трепне, облекчена, че най-сетне… Невидимата ръка ще се изметне, длетото ще удари накриво и цялата ще я напука. Ще пада на пода парче по парче — малка купчинка в краката на влезлия.

Той, влизащият, няма да знае, че е вървял точно към нея, че е трябвало да се забави точно толкова, че срещата им да не трае повече от миг, за да няма време за проверка. Да не стане ясно никога — този ли е бил истинският или тя не е издържала тежестта на толкова години очакване. Ще гледа объркано купчината в краката си. Ще поиска вода без да смее да пристъпи и после ще изчезне завинаги. Това място повече няма нужда от него.

Стоя под часовника. Нямам въздух. Никой не ми обръща внимание. Мога да се вкаменя тук, на плочките, и на никого да не му направи впечатление години наред. Ще стоя като паметник. Ще ме показват на учениците — много известната творба на неизвестен скулптор, докато на някой човечец статуята не започне да му пречи. Може би новият градски архитект ще поиска да построи паркинг на мястото на площада с пощата. А какво ще прави една статуя на паркинга? Само ще плаши шофьорите.

Съвсем предвидима история би се получила…

Моите колеги вече са възрастни. Архитектът ги намира. Знае, че бабките отдавна не се събират на пейките пред блока, а чатят помежду си и така завъртат клюките и оплакванията от различните си болести по световната мрежа. Знае, че дядковците вече играят табла не в клуба на пенсионера, а в Yahoo. Затова отива директно в домовете им.

Звъни на вратата на бившата секретарка.

— Добър ден.

— Добър ден — показва тя птичето си око през процепа на вратата.

— Искам да говорим за една Ваша бивша колежка.

— Имам много бивши колежки. Вие следовател ли сте? — понеже чати повече отколкото говори, гласът й несигурно опипва пространството преди да стигне до ушите му.

— Не. Разбрах, че сте работила заедно с момичето от площада.

Много й се иска да го прониже с двете си птичи очи, но не смее да отвори по-широко вратата. Гласът й почти не може да си проправи път до него. Изтънява все повече, превръща се на малки парчета метал, които падат по мозайката на полуетажа.

— Не знам защо й направиха паметник. Тя беше смахната. Може шефът да е платил. Той много я харесваше, нали разбирате? Въпреки, че не тя му беше секретарка!

Вратата се затваря под носа му.

Намира шефа. Той изживява щастливо старините си, заобиколен от деца и внуци. Пълничката му жена непрекъснато го увива с одеяла и оправя възглавничката за крака.

— Объркал сте се, скъпи господине. Момичето от площада няма нищо общо с моята подчинена. Тя беше съвсем различна. Малко грозновата, но много очарователна. Способна, но не беше добре с нервите, разбирате ме, нали? Сигурно са я прибрали в съответното заведение. Колкото до скулптурата, защо просто не говорите с необходимите лица и не започнете още утре строежа на паркинга? Разбирате ме, нали?

Архитектът още не е осигурил достатъчно подкрепа за строежа и въпреки че е разбрал отлично шефа ми, не може да започне нищо. Противниците му ще се възползват. Ще вдигнат на крак всички културни дружества и ще го обвинят, че съсипва културното наследство на града. Ще го принудят да подаде оставка. После ще се прибере в къщи, без да знае как да каже на жена си, че тя вече не е госпожа съпругата на господин главния архитект. Ще трябва да пийне преди това, за да събере кураж. Когато се яви, олюляващ се пред нея, тя вече ще знае от местния телевизионен канал какво се е случило. Ще изсъска срещу него: „Ти си едно нищожество! Отивам при мама!“ и ще го остави да се справя с прането, пазаруването, гладенето…

Той премисля всичко това, докато се връща от дома на шефа ми към общината. Потънал в мисли, не забелязва, че вече върви по непознати улици. Колкото повече се опитва да се ориентира, толкова повече се губи, докато най-накрая паветата и разбитите тротоари не го отвеждат до една тежка метална врата и два огромни мръсни прозореца.

Опитва се да влезе. Вратата дружелюбно го засипва с ръждив прах. Ева е вътре. Зарадвана на посетителя тя се опитва да направи кафе. Машината боботи заплашително. Паяците се събуждат и се измъкват с бяг от чашите. Тъмно е и той не вижда нащърбените чинийки, гладни да порежат ръцете му, нито пък напуканите от старост тела на чашите, които чакат едно погалване, за да се разпаднат от щастие. Отпива от кафето. Има вкус на отдавна разказана и забравена история. Задавя се.

— Хубаво е, нали? Силно! — Главата й е леко наклонена на дясно и непрекъснато се поклаща.

— Да, да… силно! — усмихва се той.

Поклащането на главата й го хипнотизира. За миг забравя защо е дошъл. Ева се намества на един стол — третия от дясната страна на бара. Паяците се връщат в чашите.

— Нямате много клиенти.

— Идват. Идват от време на време. Помнят ме. Няма кой да почисти прозорците и затова мислят, че е затворено. Докато стигна до вратата, си тръгват.

— Разхождате ли се понякога?

Главата й не спира да се поклаща.

— Знаете ли… На площада има една статуя. На момиче. Не. На млада жена. Никой не знае откъде се е взела. Кой я е поръчал? Кой я е направил? Защо въобще са разрешили да бъде сложена там… така нелепо… нито в средата, нито в някой от краищата на площада. Трябва да сме сигурни, че инициаторите за създаването и поставянето й там няма да са против да я преместим. Но не мога да ги открия. Казват, че Вие сте познавала всеки, идвал в заведението. Може би и моделът е идвал тук. Сигурно ще се сетите. Статуята е остроноса. С не много дълга коса. Има и фиба. Не си ли спомняте? Опитайте, моля Ви… Няма ли да опитате? Може би ще се сетите, ако се постараете… Знаете ли, става въпрос за строеж, който ще донесе много пари. Като има такъв хубав паркинг, ще идват повече хора. Ще си отворите заведението наново… Ще си вземете помощници… Аз ще Ви финансирам. Само се сетете…

Главата й все така се поклаща. Ева гледа през него и тихичко се смее.

Хрумва му, че ако тя спре да се клати, заведението ще се срути отгоре му. Мисълта е абсурдна, но не може да й се противопостави. Хвърля няколко монети за кафето и побягва към вратата. На излизане го засипва още малко ръждив прах…

Стоя под часовника. Нямам въздух. Никой не ми обръща внимание.

Ева

Малко след като се изнесе и майсторите започнаха да разбиват, за да направят заведението, го намерих.

В продължение на години си е отбелязвал кога се прибирам. Точен, лаконичен дневник. Час на излизане. Час на прибиране. До тях — какво съм казала, че ще правя навън. Невероятно е, че е забравил да го вземе със себе си — при неговата педантичност. Запечатана съм по дни и часове. Защо му е било? Ревнувал е? Или се е опитвал и от мен да направи схема, да ме подчини на числата и линиите, за да се помири с присъствието ми в къщата.

Разглеждам с интерес опита му. Какви простички, безинтересни неща съм правила през всичките тези години.

Ходене на пазар.

Среща с приятелки.

Прибиране на дрехи от химическото чистене.

Търсене на обущар.

Не помня нищо от това.

Той ми забрани да ходя на работа. Нали така ще завържа нови познанства. Ще звъни телефонът, ще поискам да поканя гости. Стоях в къщи и се грижех за домакинството. Всяко излизане беше празник. Мотаех се по улиците с разкопчано яке. Слънцето се свираше във вътрешния ми джоб и забравях за него, къщата, тишината, любимата ми обица на пода.

Гледах хората. Измислях си истории за тях, прикачвах им имена, професии, любови, разочарования. Отнасях ги в къщата. Междувременно посещавах обущаря, химическото чистене, пазара.

Не съм го мамила. Не съм изневерявала. Не съм търсила друго човешко същество, което да не потръпва от отвращение при звука на гласа ми. Свободата да имам своя тайна, макар и най-безобидна, ми е стигала, за да мога да се върна в къщата сякаш нищо не се е случило.

После се появи играта със звуците. С такава тайна човек няма причини за безпокойство — дори и да я разказва на всеослушание, никой няма да повярва.

Претърсвам внимателно. С трепет търся неговото описание за мен. Не може да не е написал поне дума, да е нарисувал нещо в полето. Разгръщам последната страница. Затварям бележника. От край до край едно и също. Нито една, дори неволно направена, заврънкулка. Никакви драсканици, излишни думи.

Излизам и ходя дълго с дневника в ръка. Не знам къде се намирам. Хвърлям го в една кофа за боклук и бягам, бягам, бягам. В къщата ме посрещат с радостни възгласи радиото и телевизора. Правя си сандвичи и пея.

Устата ми е пълна, когато се надвесвам от прозореца и ги виждам — майсторите са оставили инструментите си отвън, до стената, между счупените тухли и разсипания цимент. Слизам долу. Взимам ги. Започвам да разбивам. Не откривам нищо. Нищо в стените, в тухлите, нищо из стаите, под пода. Няма го вече.

На сутринта се събуждам от псувните на майсторите и учудените им възгласи: кой и защо е свършил тази свинщина. Излизам и не се връщам цял ден. Не чувам как рушат и преустройват къщата. Този звук не ми принадлежи.

* * *

Страхувам се само от едно. Той може да реши да се върне. Знам, че тук вече отдавна няма къща. Знам, че тази врата не прилича на нашата, но може би почудата и любопитството ще го накарат да влезе. Няма нужда да се обръщам, когато някой идва. Чувам го още преди да е стигнал до вратата. Но той не е като останалите. От него не се изтръгва никакъв звук. Затова накарах да поставят огромни прозорци от двете страни на вратата. Целите стени са прозорци. Непрекъснато гледам през тях. Затова седя на третия стол от дясната страна на бара. Наблюдавам всичко пред и вътре в заведението. Няма да позволя на нищото да ме изненада. Посетителите вероятно си мислят, че чакам някого. Не. Спасявам ги.

Всеки път, в който отклоня поглед, имам чувството, че той прекрачва прага. Веднага става тихо. Заведението изчезва. Аз седя, без да смея да дишам, а той е забил нос в чертежите си.

Това е краткотрайно усещане. Старая се да не мисля за него. Само понякога се чудя — след като толкова много мразеше шума, след като всеки звук го докарваше до ярост, главата му празна ли е била? Сигурно много се е страхувал от празнотата. После е свикнал. Научил се е да я използва. Напредвал е все повече благодарение на нея и е изпадал в ужас само от мисълта, че тя може да изчезне.

Къщата беше пълна с килими, завеси, покривки, тапицирани мебели. Не се чуваха стъпки. Гласовете потъваха във всички тези платове. При всяко изтупване и почистване изхвърлях толкова нестигнали до предназначението си думи, толкова въздишки.

Сега Кара е извадила телефона си и снима заведението. Заставам в кадър, за да улесня желанието й да ме вземе със себе си. Вместо да ми покаже снимката, тя бяга. Колкото повече възможности й давам да остане, толкова повече тя се дърпа. Дали не се е уплашила, от това, което би могло да се види на снимката?

Боли ме глава.

Кара

Не знам накъде да поема. Стоя под часовника и чакам. Не обичам червения цвят. Всички ме гледат. Червеният пуловер е мишена. Не знам накъде да поема. Ако се върна обратно и започна да я записвам и затварям в редове отново… Опитвам се да разграфя живостта й. Като в бележник с ежедневни задачи. Не се получава. По-силно е от графика. Не знам накъде да поема. Сякаш никога не съм била на работа. Телефонът ми не звъни. Не знам накъде да поема.

Ако имам номера й…

Обаждам се. Предлогът е толкова прозрачен, че почти ме е срам. Гласът ми трепери. Ева не се радва да ме чуе. Аз затихвам все повече. Дразни се. „Говори по-високо! Не те чувам!“ Искам да се смее, когато говоря с нея. Независимо какво казвам. Само да се смее. Да усеща, че й говоря обикновени неща заради неловките паузи между думите, за да може по-лесно да ги разчита. Тя не разбира. Телефонната слушалка запушва ушите й. Иска просто да млъкна. Да затворя. Да спра да сипя безсмислици в ухото й. Спирам. На другия ден й пращам съобщение уж непредназначено за нея… все едно съм объркала номера. Никакъв коментар. Не е записала телефона ми.

Или…

Прочита уж сгрешеното съобщение, в което съм определила някому среща, и идва. В уречения час, на уреченото място. Разбрала е. Вървим. Стигаме до крайните квартали. Вече е тъмно и студено. Вървим. Ръцете ни са в джобовете. Излизаме в полето. Спъваме се в буците пръст и от време на време рамената ни се докосват. Облачета бяла пара излизат от устите ни. Вървим. Няма как да спрем, защото не знаем къде отиваме. Няма какво да си кажем, защото никой не е измислил думите, а вече измислените думи объркват и наскърбяват. Вървим почти цяла нощ. На сутринта се събуждам легнала в мократа есенна шума. Ева я няма.

Телефонът звъни. Тя е. Говорим си. Търся я. Тук е. Гледа ме. Вижда всичко и се смее. Не зная дали чувам смехът й в слушалката или се е промушил през дърветата. Тръгвам към града. Говорим си. Предимно незначителни неща. После виждам малката й фигура. Едно голямо яке се спъва в шумата и пръстта. Вече вървим една до друга. Държим телефоните включени. Мълчим. Допираме рамената си. И аз притежавам тайната. Докато не спрем. Докато не затворим телефоните.

Въртя се безсмислено под часовника, когато Ева се блъсва в мен.

— Извинете — промърморва и ако не се бях отдръпнала така рязко, едва ли щеше да забележи, че съм аз.

— Не те следя. — Замръзвам в глупава поза, учудвайки се от собствения си глас. Не ме гледа в очите, което ме плаши. Ева винаги гледа в очите. Проследявам погледа й. Пуловерите ни са еднакви. Прикривам моя с ръце.

— Намери ли приятеля си?

— Не. Обадих му се. Сега го чакам да дойде.

— Чудесно. Елате в заведението после.

Тръгва си, а аз продължавам да стоя под часовника.

Свечерява се. Все още стоя под часовника. Едно момче ме пита имам ли огънче. Давам му. След половин час сме в заведението. Влизаме през вратата. Той е първи. Иззад рамото му срещам очите й.

Изненадана е, че не идвам сама. Не може да смекчи израза на лицето си. Изведнъж става студена, прилична на наострен камък. Цялата светлина и мекота изчезват. Вече съм сигурна, че Ева не се плъзга по дните, както си мислех. Напротив. Врязва се смело в търбуха им и се смее победоносно над трупа на всеки един ден, зад гърба на всяка една нощ. Понякога вижда ръцете си, изцапани с кръвта на времето, и смехът преминава в хриптене, но се овладява бързо. Тя е Ева. Нейната живост и сила не могат да изчезнат. Бори се. С всички наоколо. С мен. Смехът е съвършената маска. Можеш да се смееш от щастие, от отчаяние, от желание, от страх.

Докато ми подава ръка, имам усещането, че с другата държи пистолет. Насочва го. Аз насочвам моя към нея. Проехтяват два изстрела. Момчето може би усеща, че нещо се случва, защото стои, бяло като платно, и не смее да мръдне. Обръща главата си към мен. Аз гледам в Ева. Куршумът й ме е засегнал — дясната ми ръка притиска раната. Успяла съм да я раня! Виждам как тя също притиска своята рана с ръка. Това ме изпълва с щастие. От раната ми не тече кръв, текат усмивки. Оръжието й отново е насочен към мен. На момчето му няма нищо. Бутам го настрани и хващам пистолета й. Тя е стиснала моя. Но това виждаме само ние. Хората, които се обръщат при едновременно избухналия ни смях, виждат само как се здрависваме. После ръцете се разделят. Ева ни настанява и ни забравя. Той не разбира защо е тук. Знае само, че може да пие безплатно тази вечер и го прави. Говорим. Не помня за какво. Трудно е. Пия много. Толкова много, че…

— Ще ти разкажа един сън — предупреждавам го. Разказвам му как двете вървим през полето и си говорим по телефона. Той пие. Намига на сервитьорката. И тя му намига. Млъквам.

— Не обичам полето — казва. То е останка от някаква старомодна романтика.

И аз не обичам полето, но не мога да си представя града, в който вървим, и той милостиво ни разрешава да запазим тайната.

— Не те разбирам — намигва пак на сервитьорката. — Не те знам каква си — луда, пияна или обратна… Намери си мъж. Роди дете. Върни се на работа. Няма тайни. Всичко е просто. Работиш. Печелиш. Харчиш. Или не печелиш. Но пак харчиш. Все тая. За другото някой те е излъгал.

Говори още. Но не го чувам. Оглеждам се.

Пет тийнейджърки са седнали в едно сепаре. Не са съблекли връхните си дрехи въпреки топлината. И петте са дългокоси. С тъмни кожени якета и кървавочервени нокти. Косите им са провесени над масата. Изпънали са вратовете си и смучат пет еднакви млечни шейка през сламките си. Малки вещици, които заговорничат и правят дребните си, уж незначителни, магии. Те също се смеят. От устите им хвърчат млечен шейк и глупости. Момчето не спира да говори. Нещо за устройството на света. За парите и за ежедневните бележници.

Лошо ми е. Искам да си тръгна. Добирам се до тоалетната. Защо дойдох тук? Обещавам — никога повече. Само да се оправя сега. Само да не припадна. Тоалетната чиния се превръща в летяща. Повръщам злобата и безсилието си заедно с много алкохол. Не смея да помръдна. Изцапани ли са обувките ми? Ако Ева ме види така! Трябва да се прибера. Мразя се. Не сега. Не тази вечер. Можеше да е различно. Можеше тя да се приближи и да ми покаже играчките, които си е купила. Да навие ключето и заедно да гледаме как плюшеният заек бие барабанчето си.

— Харесва ли ти?

— Да.

— Купих го за заведението. То ще посреща клиентите.

— По-добре се смей. Звукът е по-хубав.

— Уморително е.

Повръщам още. Поглеждам се в огледалото. Бяла съм като млечен шейк. Щипя бузите си. Ако влезе някоя от вещиците, ще я помоля за магия или червило. Никой не влиза. Бавя се прекалено дълго. Нямам сили да стана. Ако летящата чиния не акостира скоро, ще заспя докато летим. Не мога да се върна там, а не зная откъде да се изпаря. Как да изчезна. Летящата чиния отново е тоалетна. Стъпвам здраво на земята и след последна проверка на дрехите и обувките излизам от кабината. Оглеждам се. Подът така се върти, че вратата се е преместила от дясната на лявата стена. Не ми понася летенето. Никога не съм обичала птици, емоционални изблици и твърде розови илюзии за живота. А друг начин за летене не познавам. Събирам всичките си сили. Бутам вратата, готова да се изправя лице в лице с нея, момчето и вещиците.

Стълбище. Странно! Слизам по стълбите. Тъмно е. Студено. Вървя през малък коридор. Стигам друга врата. Заключена е. Загубих се. Сядам на земята. Добре ми е. Ще седя в лабиринта докато не ме открие минотавърът. Предавам се. Унасям се. Все едно е дали ще ме търсят. Кой ще ме търси всъщност? Сервитьорката и момчето, които са избягали вече в неизвестна посока, или пък тази, която ме обстрелва и е толкова кръвожадна, че използва смеха си, за да напада другите, преди да я нападнат те? Или вещиците, които са приключили със своя млечен шейк и се оглеждат за подходяща жертва, която да ги почерпи с нещо по-силно, без да пита на колко са години? Аз не бих могла да ги почерпя, така че ще остана в лабиринта и ако минотавърът се забави достатъчно, може да завари не мен за вечеря, а само костите ми, подходящи единствено за клечки за зъби. Да стана ли все пак? Така удобно е…

След месеци някой ще се сети да ме потърси. Може би от работата, защото дори и да си помислят, че съм напуснала просто ей така, пак им преча — счетоводителката не знае как да приключи документите ми и какво да ги прави, затова ме търси. Моята папка й заема място в шкафа. Не може да ме открие. Шефът се обажда в полицията. Разбиват вратата на апартамента ми. Направих си кафе тази сутрин преди да изляза. Прах, разхвърляни дрехи и утайка от кафе — засъхнала. Пускат снимката ми по вестниците. Ева я вижда, докато закусва.

Понякога си е мислила за мен, за внезапното ми изчезване и сега се задавя. Може дори да й треперят ръцете. Звъни по телефона. Беше тук — казва. Беше тук преди два-три месеца. Не, не знам името й. Беше просто редовен посетител на заведението. Нещо особено? Нищо особено нямаше в нея — премълчава Ева последните дни от моя живот. Дните, в които моят път беше нейният път през ежедневието. Става съучастник. Спасява ме. Оставя си сладостта единствена да знае какво се е случило. Или просто спасява себе си. Или…

Не съумява да запази самообладание. — Да, особена беше. И те я нападат. Кое? Защо? Как? Ева се опитва да се защити. Смее се много. Полицаите са с бронежилетки. Те не разбират колко е уплашена, тях подобни куршуми не ги ловят. Признава, че съм я следила. Те се хващат за думите й. Нещо ги лъже. Може би сме отдавнашни познати, но тя крие нещо. Разпитват я. Разпитват я непрекъснато. Водят я в полицията. Отново я разпитват. Наема си адвокат. Нищо не може да каже за мен. Бегли опити:

— Знаех, че търси нещо.

— Какво?

— Не зная. Трудно е да се обясни.

— Откъде сте знаели? Нали не сте я познавали?

— Усещах го. Тя приличаше на мен.

— Какво сте си говорили?

— Предимно незначителни неща. Бяхме много различни.

Нищо смислено не могат да измъкнат. Бих доловила смисъла на паузите и нелогичните й думи, но мен вече ме няма. Разследват я. Заведението наистина е нейно. Чиста е. Всичко е законно. Те ме мразят, защото съм необяснима. Няма мотив. Няма близък, който да е прибрал застраховката. Пускат Ева и я държат под наблюдение.

Един ден в полицията се появява момчето и казва, че последната вечер съм отишла до тоалетната без да се върна повече. Разпитват и него. Къде се срещнахте? Как? Защо ти предложи да отидеш с нея? Защо се съгласи? Той разказва съня ми. Те отново я привикват. Къде сте ходили? В полето ли я захвърлихте? Тя малтретираше ли Ви? А Вие нея? Не сте омъжена, нали? Дъщеря ли Ви беше? Изнудваше ли Ви? Началникът на жертвата каза, че преди да излезе в отпуска е започнала да се държи странно. Знаете ли, че колегите на Вашата приятелка твърдят, че тя не е имала никакво чувство за хумор? Последно е била видяна в заведението, в което сте била и Вие. Знаем, че Вие сте я видели последна. Ева пребледнява. Те са доволни, че са попаднали на следа. Пускат я. Тя веднага тръгва към заведението. Влиза в своя лабиринт и ме открива. Не мога да си представя какво ще направи. Ще се разплаче ли? Не мога да си представя пътищата, по които вървя наводнени. Не мога да си представя, че сълзите ще запълнят за миг бръчките и пред мен ще се покаже едно гладко лице с остарели очи. Искам да видя как се сгърчва, когато плаче. Издава ли звук или просто оставя водата да превзема все нови и нови земи? Не зная какво ще ме направи. Ще ме скрие още по-навътре в лабиринта? Ще ме извлече навън, самата тя изпаднала в шок, със сцепена долна устна. Лицето й ще се е вкаменило и вече никакви невидими ръце и пили не ще могат да го докоснат чак до края? Ще извика полицаите. Ще се бори за своята невинност. И ще спечели.

Колегите ми свидетелстват за мен като за един крайно уравновесен човек. Само малко преди да излезе в отпуска… Кажете, не се притеснявайте… Изглеждаше доста уморена и раздразнителна… Не, не зная причините.

Ще призоват бившите ми приятели, бившите ми любовници. Те до един ще се изкажат крайно добронамерено и възпитано. Нейните приятели ще я защитават. Ще свидетелстват в нейна полза. Порядъчна жена — подложена на тормоз от една луда. Сервитьорките ще разказват за постоянното ми висене в заведението. Не! Не е правила опити да се сближи с никого. Просто непрекъснато висеше и наблюдаваше. Пишеше в една тетрадка. Твърде бързо пишеше. Едва ли си е разчитала след това. Не. Не съм я чела. Вестниците пошумяват, после всичко утихва. Освобождават я поради липса на доказателства. Затварят заведението. Ева изчезва в неизвестна посока. След този случай момчето винаги си носи запалка и избягва разговорите с непознати.

Нещо ме блъска в рамото. Още сънена се залепвам за стената. Момиче с униформа на заведението и две плитки стои срещу мен. Изправям се, разтърквам очи.

— Добре ли си?

— Да. Аз…

— Какво правиш тук? Този вход е забранен за клиенти, трябва да минеш от другата страна.

— Да, да… знам… Обърках се… аз…

— Да не ти е лошо?

— Не, не. Просто… Тъкмо се чудех как да изляза… тук е толкова тъмно…

— Има някаква повреда, чакаме техника да я оправи. Можеш да се върнеш по същия път.

Обръщам се и тръгвам обратно по коридора. Старая се да не залитам. Свиркам си с уста. Двете плитки вървят зад мен и погледа им ме подпира в гърба, за да не падна. Отново съм на осветената площадка пред тоалетната. Дрехите ми са изцапани. Изтупвам ги доколкото мога.

Бутам вратата. Шум и дим ме блъскат в лицето и гърдите. Замаяна съм. Виждам, че момчето го няма. Колко ли е часът? Стоя на стълбите и се оглеждам глупаво. Вещиците също ги няма. Може би са си тръгнали заедно. Нещо блести в другия край на заведението. Съсредоточавам погледа си. Блестящите точки ми се усмихват и започват да плуват към мен през морето от хора. И аз се устремявам към тях. Очите й са като звездите за заблудените кораби нощем. Следваш ли, ги не можеш да се изгубиш. Срещаме се по средата. Никой не ни забелязва. Двете плитки са престанали да подпират гърба ми и затова леко се олюлявам.

— Трябва да тръгвам — пак някой говори вместо мен.

— Рано е още.

— Не. Трябва да си тръгна.

— Чакай, тъкмо сега започваме да се събираме. Ще те запозная с моите приятели. Хваща ме за ръка и маха по посока на бара. Издърпвам ръката си и заставаме очи в очи. Дели ни моето олюляване.

— Трябва да тръгвам. Не мога да остана повече.

Очите й изстиват. Чувам съсък. Малкото й тяло се изопва и напряга. Бузите й хлътват. Устните посивяват. Жестоко и обидено става лицето й. И всичко това за секунди. После усмивката заема обичайното си място. Ако не усещах промяната с кожата си, можех да помисля, че си внушавам.

Почти ще се разплача. Толкова искам да остана. Зле ми е. Имам един единствен шанс и го проигравам. Не вижда ли как изглеждам? Не забелязва ли тебеширеното ми лице? Не искам да й казвам, че ми е лошо. Очите й вече не ме крепят. Мисълта, че мога всеки миг да се строполя на пода, е по-силна от желанието да остана. Упорито държа на своето. Надявам се да не се разплача. Стискам устни. Искам да ме разбере!

— Да ти извикам ли такси? — не ме вижда, не ме чува. Просто изведнъж угасва. Пусната съм да търся път в тъмното.

— Да, моля. — Продължавам да стоя на същото място, докато се върне. Тъжно ми е.

Ева не разбира. Мразя я. Изпраща ме до вратата. Остаряла е. За секунди е остаряла. Изчаква с мен таксито. Правя последен опит да я погледна в очите. Отвръща ми. Но не е същото. Някаква непозната ме пита:

— Какво има? Защо ме гледаш така?

— Хубава си.

Ева стисва китките ми и се усмихва. Изчаква таксито да тръгне. Ако не бях изучавала старателно лицето й, щях да се успокоя. Завива ми се свят. Моля шофьора да спре колата. Повръщам.

* * *

През нощта Ева е била в заведението. Сега е ранно утро и е в дома си, но не може да заспи. Лаская се от мисълта, че мисли за мен. Дори и грубо. Колкото по-груба е мисълта й, толкова повече се интересува от мен. Без сама да го знае. Повдига вежди пред огледалото срещу собствения си образ — знам го, но не искам да го знам. Заспива на обяд.

Ако имах телефона й, бих я събудила. Ей така, ще звъня и ще затварям, ще звъня и ще затварям и няма да й дам да мигне, а когато вечерта отида в заведението, ще мога да видя следи от себе си по лицето й.

* * *

Никакви слухове не се носят за миналото на Ева. Персоналът и клиентите не шушукат злорадо или съчувствено единствено за нея. Затова опитвам да се забавлявам сама.

Съпругът й не се занимава с бара. Дори не иска да влезе. Той има своите чертежи, проекти и цифри. Архитект е. Тя също е била архитект, но семейният бизнес й е дошъл в повече. Решили са да разделят работата, за да не разделят семейството. Сега са щастливи. Виждат се рядко, но изключително се обичат. Винаги има какво да си кажат. Бабата гледа децата. Не се карат за възпитанието им. Понякога ходят заедно на вечеря. После на клуб. Харесват едни и същи книги, слушат една и съща музика. Перфектната двойка са. В къщи Ева никога не се смее високо. Ще попречи на работата му. Той забравя, че я е харесал заради смеха. Възможността да си наваксва откъм смях в заведението прави щастието й завършено.

И аз, като всички, завиждам на това щастие. Единственото, което се питам, е защо така прострелва смехът й.

Струва ми се, Ева знае, че не й вярвам. Търси други начини да ме атакува, да ме убеди в своята безпроблемност. Ако бях дошла само веднъж, без никога повече да намеря пътя до тук. Ако се бях оставила да ме заслепи този непрекъснат смях. Ако нямах такова огромно желание да отворя главата й, да бръкна вътре, да разгледам, да взема каквото ми е нужно и отново да затворя, може би щях да й повярвам.

* * *

Повечето ми версии поразително си приличат. Въображението ми не е способно да я обеме цялата…

Когато се прибира в къщи след работа, започва да готви, пере, глади. Така двайсетина години. Той е строител. Ходи на запивки с приятели. Работи извънредно. Прибира се рядко. Децата порастват. Една вечер докато той гледа телевизия, тя седи на дивана до него. Гледа го втренчено. Говори й се, а той не спира да гледа в телевизора. Опитва се нещо да му разкаже. Той не чува. Тя се разсмива неудържимо.

— Какво има, мила? Защо се смееш? Добре ли си?

Ева не спира. Гледа лицето му, вижда колко е остарял и колко има нужда да прегърне телевизора и да живее с него до края на дните си, спокойно и щастливо. Бръчките по лицето са повече от космите на главата му. Не смее да помисли как изглежда нейното лице. Мисълта е така ужасяваща, че се разплаква от смях. Той не разбира. Носи й вода. Пита да не се е случило нещо с децата. При всеки негов тревожен въпрос тя избухва във все по-силен смях. Задушава се. Хърка. Той вика бърза помощ. Ходи четири дни поред с цветя и портокали в болницата. Най-накрая я изписват. Той си е изгладил сам панталона. Опитал се е да направи вечеря. Ева не иска да се прибира. Иска да се разхожда. Да гледа. И той иска да гледа — телевизия. Все пак се прибират. Вечерят. Чак тогава той пуска телевизора. Не говорят повече за случилото се. В следващите дни той се успокоява — животът подема нормалния си ход.

Ева все по-често отсъства от къщи. Той се научава да глади, пере и готви. Тя си купува модерни дрехи, гримове, нов парфюм. Подстригва косата си. Попада случайно в заведението. Явно всички, които се доверяват на улиците, стигат до него. Персонала свиква с нея. Ева е забавна. Общува лесно. Винаги е усмихната. Готова да изслуша всеки. С такава жажда да навакса всичко пропуснато, че обсебва клиентите. Запомня историите им. Дори най-незначителните. Гледа в младите им очи, още не познали удара на внезапно откритите стъпки на отминаващото време. Ева им дава съвети, те се чувстват значими. Знае за всяка въздишка, за тайните sms-и, колебанията, страданията. Всички мечтаят да са като нея, когато станат възрастни. Казват й го. Тогава тя най-много се смее. Не знае какво да каже. Няма да повярват, каквото и да се опита да им обясни. Нямат нужда от истината. Ева е техният ходещ телевизор. Залива се от смях, а после се скрива някъде, където може да отпусне лицето си. Знае, че и това не е. Но няма време да се търси друго, а и очите им не виждат бръчките. Те оглеждат себе си в нея и това е достатъчно, за да я закрепи. Аз единствена не искам да взема бръчки. Искам да й дам.

* * *

Остават ми само още два дни отпуска. За пръв път ми минава мисълта, че не мога да се върна на работа. Няма да зная какво да правя. Видя ли бележника си, ми се доспива. Бих искала да споделя с някого. Лошото е, че нямам история, която да разкажа. Само предположения, усещания, погледи, наелектризиран въздух, агресивно желание да притежаваш, но да притежаваш какво… Това също не мога да кажа. Ето защо друг, освен Ева, не би ме разбрал. Възможно е и тя да не ме разбере. Не знам как да подходя. Ако имах приятелка, вероятно би ми дала съвет.

Знам точно каква приятелка ми е нужна.

Руса. Пазаруването е в стихията й.

— Скучна си — казва — обличаш се в черно, не си ползваш колата. Не те виждат по модните заведения. Какво правиш? Тревожа се за теб. Хайде да излезем. Ще се разсееш. Ще ти покажа каква пола си купих онзи ден и ботушите, които си харесах вчера. А трябва да ти разкажа и за новия ми приятел — мноого добро момче.

Съгласявам се. Имам нужда от мнението й. Ако не я хареса — значи Ева е това, в което се крие нещото. Ако я хареса, ще се откажа. Ще се върна на работа и ще се науча да различавам Channel от Lagerfeld. Изчаква ме да се изкъпя. Боли ме главата.

— Спокойно, миличка, изпий това и ще ти мине.

Шумящи таблетки в чаша вода. Ева не ме разбра снощи. Не пожела да ме чуе. Как да й обясня тогава това, което няма име? Приятелката старателно заличава всички следи от снощното ми пиянство. Гримирана съм. Облечена. Одобрена. Помъква ме по улиците. Гледаме витрините. Коментираме ги. Все едно се разхождам в непознат за мен град. Отвличам се от мисълта, че скоро ще трябва да се изправя очи в очи с нея.

Ако Ева е още сърдита? Защо е сърдита? Тайната е изчезнала или никога не я е имало?

Отново съм в онази есенна вечер с досадния рефрен в главата:

<Петък вечер е! Каним те на купон!>.

За съжаление с много въпроси в добавка и с никакви запълнени редове в бележника. Минаваме през всички лъскави магазини. Приятелката е натоварена с чанти. По пътя ми е харесала огромни слънчеви очила. Слънцето напича все едно е лято. Всичко е ненормално тази есен.

— Много си фешън, мила. Подарявам ти ги.

Приятелката казва, че не може да се среща с грозни хора. Приемам го като комплимент, слагам очилата и продължаваме. Заинатила съм се да отидем точно в това кафене. Приятелката е недоволна, че я лишавам от триумфа на препълнените маркови чанти, разходени из най-модните барове, но се съгласява.

— Нали знаеш, мила, че бих направила всичко за теб. Той там ли ходи? Затова ли ти изчезна така изведнъж? Тук ли го криеш? — Вижда неугледната уличка, малките магазинчета и голямата, тежка врата.

Ранен следобед е. Заради приятелката и махмурлука не съм успяла да стигна по-рано. Сърцето ми се свива — дали ще е там, как ще ме посрещне и най-вече има ли име за онова, което няма име. Минаваме покрай големия прозорец. Виждам я през очилата. Облегнала се е на бара. Говори с Двете плитки. Сякаш снощи си е легнала в осем часа и е спала блажено. Сякаш никога не е излизала нощем, не е прекалявала с алкохол и не е палила цигара. Вижда ме. Тръгва към вратата. Още преди да посегна да отворя, Ева е на прага.

— Момичета, здравейте! Радвам се да ви видя!

Подава ръка на приятелката. Гледа я в очите и се усмихва. Приятелката е очарована от вниманието. Ева ни води до маса. Приятелката дори не се сеща да попита, каква е тази жена. Приема, че и до това малко заведение е стигнала мълвата за нейната елегантност и не се замисля повече. Ева не ни оставя и за секунда, но почти не ми обръща внимание. Разглежда всички покупки на приятелката. Обсъждат марките. Говорят за различни магазини. Чувствам се глупаво, но не мога да избягам. Приятелката се разтопява. Сигурно ще започне да идва тук редовно и ще ме прогони от заведението.

Опитвам се да срещна погледа на Ева. Напразно. Две малки лъскави копчета — очите й — са насочени към приятелката. Ева не иска да ми помогне.

Изпиваме кафето и решавам, че трябва да тръгваме.

— Но, мила, защо толкова бързаш? Нека да останем още малко, Кати е толкова хубава компания. Не ми се иска да се разделяме.

Научила й е името! Ева се е представила, когато ни е посрещала на вратата, а аз не съм чула — така е бучало вълнението в ушите ми. Никак не й отива това име. Не искам да оставам. Но и не искам приятелката да остава сама с нея. Не мога да произнеса дори на ум това име. То не е нейно, не би могло да бъде нейно. Не ми прилича на Кати.

— Добре, да останем — промърморвам — но може би… Кати си има работа.

— Защо ти не останеш сама, мила? — „Кати“ ме гледа подигравателно и се усмихва. — Тя е твърде уморена. Снощи изкара тежка вечер. Стоя тук до късно, забавлява се много и може би наистина е най-добре да отиде да си почине.

— Така ли? Ама разбира се! Тръгвай, мила, ние с Кати ще си побъбрим още малко и после ще мина да ми доразкажеш за твоите премеждия.

Двете се усмихват срещу ми. Харесаха се. Значи съм сбъркала и Ева е някакво недоразумение. Не ми остава друго, освен да се лекувам бавно и внимателно от натрапливите си мисли за живот извън разграфения бележник, отчетите и офиса. Откритието така ми тежи на гърлото, че излизам без да кажа нищо. Забравям да си платя кафето. Сещам се чак на другия ъгъл. Колебая се. Да се върна и откритието още повече да затисне гърлото ми? Тогава ще захъркам в предсмъртни опити да си платя. Да си платя на всички за лъжите, номерата, собствените ми заблуди, смеха, който е само средство за нещо друго. Кати!

Представям си…

Връщам се вътре в заведението. Те ме гледат изненадано и смутено. Мълчаливо оставям парите на масата, поглеждам я в очите:

— Вие сте лъжкиня, госпожо! — излизам с достойнство навън. Толкова съм красива в този момент. Въплъщение на самата справедливост със светло, открито лице! Невидим вентилатор ми разрошва косите.

Ще го направя! Ей така, за собствено назидание! Да не се лъжа повече. Поемам дъх и се връщам обратно. Спирам пред вратата. Оправям косите си. Свалям очилата. И тях ще ги върна. Не, не! Ще ги забравя нехайно на масата. Нека види, че въобще не ми пука за нея. Нито за едната, нито за другата всъщност.

Влизам наперена, горда, самоуверена, красива. Те вече трябва да са се обърнали към вратата и да ме гледат. Свалям очилата с широк жест и поглеждам съвсем спокойно (с едва доловимо презрение) към масата им. Там няма никой. Сервитьорките и барманките ме гледат, скупчени в единия край на бара. Търся Ева с поглед. Те се смеят уж за нещо друго и си шушнат. Ставам съвсем малка. Вече не съм нито красива, нито самоуверена. Искам да се скрия под масата. Престрашавам се.

— Извинявайте, къде отидоха двете жени, които седяха тук преди малко? Тръгнаха ли си?

— Приятелката Ви си тръгна. Шефката е в офиса. Да я извикаме ли?

— Не. Благодаря.

Излизам отново навън. Приятелката звъни. Не си поглеждам телефона. Все още помня, че приятелка не съществува.

Запътвам се към парка. Листата скачат смело от най-високите клони на дърветата. Въртят се из въздуха от радост и умират, докосвайки земята без да имат време за разочарование. Протягам ръце. Опитвам се да ги уловя още живи. Събирам ги. Най-жизнерадостните листа попадат в моя букет. Събирам още и още. Заравям краката си в мъртвите листа. Ритам ги. Сигурна съм, че не ги боли. Просто им помагам да се издигнат за още няколко секунди над земята.

Оставям букета си на бордюра. После се връщам към жълто-червените купчини. Загребвам с ръце. Хвърлям ги нагоре. Те се посипват по мен заедно с фасове, найлонови пликчета, кестени… Устата ми се пълни с листа. Хвърлям още и още. Задъхвам се. Ако някой минава по алеята, може да види как вятърът завърта бясно листата. Мен не може да ме види. Няма ме.

Ева

За първи път Кара идва с някого. Вярно, аз я поканих, но то беше, защото знаех, че лъже. Убедена бях, че приятелят не съществува. Следя ги цяла вечер. Говорят си. Карат се. Колко близки са? Защо го е довела? Мислех, че това място е специално за нея. Ако е така, то тя би го споделила само с друг, по-специален от самото заведение и от мен.

Лицето ми не иска да се разтегне в усмивка. И точно затова полагам усилия и се усмихвам все по-широко и по-широко. Краищата на устните ми се сцепват. Боли, но това няма значение. Клиентите ми казват, че никога не съм се усмихвала така ослепително и никога не са ме виждали толкова щастлива. За пръв път усещам, че проявяват любопитство — искат да знаят причината. Разсейвам се за миг и когато се обръщам към масата им Кара вече я няма, а той сваля една от сервитьорките. В края на смяната й си тръгват заедно.

Металната врата се блъсва в гърбовете им и Кара отново се появява. Сякаш се е крила нарочно, за да си тръгне той. Осъзнала е грешката си, че го е довела на това място. Вероятно затова са се скарали. Приближава се към мен през тълпата от посетители. Сега вече е моя. Хрумва ми да я запозная с различни хора, които идват тук всяка вечер, за да не се чувства неловко, когато не мога да й обърна внимание. За да не идва никога повече с някой друг. Цепнатите ъгълчета на устата престават да ме болят. Усмихвам се специално за нея. Тя промърморва, че си тръгва. За пръв път от години ми се струва, че не съм чула някого добре. Но не… Чула съм. Съвсем правилно съм чула. Изведнъж главата ми се стяга. Болката сгърчва лицето ми. Успявам да се овладея. Надявам се, че никой не е видял. Възможно ли е Кара да е виновна? Да си върви! Щом не знае какво иска, нито как да го вземе. Щом е така страхлива, че си позволява да ме нарани със своето оттегляне от играта. Поредното й оттегляне. Викам й такси и с яд осъзнавам, че се надявам, докато чакаме, да се разколебае и да остане. Напразно. Таксито се бави, а тя не престава да ме гледа. Гледа ме настойчиво, умолително, изискващо. Не я разбирам, не я чувам, не ме интересува. Усмихвам се. През цялото време се моля цепнатите крайчета на устните ми да не прокървят. Тогава би останала, но то ще е вероятно от съжаление. Таксито идва. Кара не се качва, а продължава да ме гледа. Не знам защо я питам:

— Какво има? Защо ме гледаш така?

— Хубава си — казва. Таксито чака. Никой не помръдва. Писна ми. Вече съм взела решение. Не мога да позволя още някой да ме ползва за спасение. Това вече ми се е случвало. Хващам я за китките, отварям вратата на таксито и я набутвам вътре.

Докосвам ръцете й и изпитвам желание да започна за пореден път отначало. Но се страхувам. Няма да мога да се отърва от заведението.

Забравила съм какво има отвъд звуците. Други звуци? Как живеят останалите хора?

Дали и те крепят поне една измислица в главата си? Мечтали са за нещо, борили са се с нокти и зъби да го осъществят. Успели са. Ето го — уродливото творение на техния живот — вече реалност. И те са отговорни за него. Отговорна съм за заведението и за хората, които идват. Затова потискам желанието да последвам таксито й, после да се изгубя по тъмните, криви улички, да прекося набързо, като престъпник, твърде осветените булеварди и да вървя. Да вървя докато си измисля нов живот и тогава спокойно да започна отначало. Не мога непрекъснато да започвам отначало. Затова проверявам с пръст дали не са прокървили ъгълчетата на устата ми, след което усмихната и щастлива влизам в заведението.

Кара

Седя в къщи. Тъмно е. Не искам да виждам лицето си. Спокойна съм. Това, което няма име, има ли го всъщност?

Празнотата съществува, въпреки че не можеш да я пипнеш. Напада те винаги в най-необичайните моменти. Когато си най-спокоен, й е любимо да те издебне. Оправяш си леглото, подсвиркваш си. Знаеш, че ти предстои хубав, спокоен, програмиран ден, от който няма да изпуснеш нито секунда. Покрил си леглото, навеждаш се да оправиш някаква гънка и я усещаш… Някак се е промъкнала в пръстите на краката ти и пълзи нагоре… Обхваща те паника и докато се усетиш, вече е в корема. Нямаш време да разбереш кога е стигнала до главата. Някъде в тялото ти има дупка, през която празнотата източва всичко. И това не е метафора. Източва вътрешностите ти, мислите, чувствата, абсолютно всичко, което намери. Усещаш го физически. Не боли, но си толкова лек, кух, сякаш не съществуваш. Можеш да погледнеш навътре и да видиш своето необзаведено тяло. Виждаш стените и от това не ти става по-добре. Няма какво да направиш. Можеш само да чакаш да мине. Тя трябва да си отиде сама. Можеш да си намериш някаква работа, но това няма да я накара да си тръгне по-бързо.

Сигурна съм, че ако й разкажа за празнотата, Ева ще спре да се усмихва, ще ме изгледа уж недоверчиво, ще се смее подигравателно, може би дори ще ме нарече „луда“, но после, когато си тръгна и се наведе да си върже обувката, ще усети как същата празнота се е промъкнала в нея. Ще ме проклина, обзета от паника и от познатото измамно чувство — ако се качи в колата и кара без да спира и без да знае къде отива, ще успее да избяга от нея.

Това и прави. Намира ключовете. Пали фаровете. Пуска чистачките. Пуска музика — много високо, за да й пречи да погледне навътре и да види собствените си напукани стени. Мисли за мен, мрази ме, но идва. Не знае накъде кара. Празнотата я води. Дали смята, че мога да й помогна? Не мога, но я чакам. Две празноти дават някаква надежда за безкрайност и свобода в нищото.

По стената на стаята пропълзява светлина. Светлина от фарове на кола се плъзга към тавана. Твърде бързо дойде, мисля си. Колата отминава. Не спира пред вратата. Никой не прогонва тъмното със звънене. Минава следваща кола. Светлинна магистрала е таванът на моята стая.

Няма да дойде, защото нищо не съм й казала. Не съм я виждала от обяд. Единственото истинско нещо в този следобед бяха есенните листа. Задушаваха ме. Искаха да ме унищожат. Толкова много листа, между които лежах. Букет от живи есенни листа занесох в заведението. Нямаше я. Оставих го и си тръгнах. Ден, в който не съм я изследвала. Ден, в който не съм я преследвала. Още е рано. Вече се стъмва рано. Искам ли да я намеря. Искам ли да си представя лицето й, когато Двете плитки й е казала, че лудата клиентка, която снощи са видели пред… Къде бях снощи? Какво беше това място? Склад? Или…

Обличам се в тъмното. Излизам. Двете плитки казаха снощи, че има друг вход. Вход на какво… Не мога да си спомня. Улиците безпогрешно ме изхвърлят на точното място. Поглеждам през прозореца и виждам листата. Налепени са по стените на заведението. Всичко е както обикновено. Хората пият. Оглеждат се да я мернат някъде, да привлекат вниманието й. Не я виждам. Само листата седят усмихнати и самотни в нещо подобно на перманентен полет. Не! По-скоро застинали в желание за полет, но приковани, осъдени да висят между небето и земята докато изсъхнат съвсем, пропият се с миризма на тютюнев дим и започнат да се ронят на малки парченца по главите на хората. А хората ще продължават да пият, да пушат и да се опитват да се смеят, без да ги е грижа, че посипват главите им с пепел. Само Ева ще поглежда към стените, ще вижда как някъде е останало половин листо или пък само лепило и ще си мисли, че трябва да ги махне, но ако го направи, няма ли да заличи и мен? И всеки път ги оставя. Те се ронят, ронят и накрая изчезват, остава само следата от лепило на мястото на всяко листо. „Трябва да накарам да ги махнат“ — може би пак ще си помисли тя, но отново няма да направи нищо, защото следите от лепило са доказателство, че нещо се е случило.

Няма я. Не се появява. Обикалям съседните улички. Кое ми убягва. Къде е входът? Вход към какво? Двете плитки споменаха нещо за гърба на заведението. Но тази улица е задънена. Там паркират колите си работещите наоколо. Минавам покрай колата й. Никога не съм била тук вечер. Виждам светещи букви в дъното на улицата. Врата. Същото име като на бара, но под него пише „клуб“. Не знам какво да правя. Да вляза? Това ли е клубът? Не обичам клубове. Задушавам се от много тела, допрени едно до друго. Не умея да танцувам. Самоконтролът не ми позволява да се треса смешно напред-назад по един и същи начин на различни парчета. Няма достатъчно място, за да танцуваш истински. Нито пък партньор, който да те води. Истинските неща ги дават само понякога по телевизията. В най-малко гледаното време, за да не поиска някой да ги върне отново в живота ни.

Въртя се пред вратата. Различни хора влизат. Никой не пази на входа. Мога просто да вляза и да изляза.

Убеждавам се, че лабиринт не съществува! Уверявам се, че клубът е досаден като всички останали, и излизам!

Слизам по стълби. Надолу, надолу.

Червени, сини, зелени светлини, полумрак, шум. Стълбите свършват. Гмурвам се в огромно димно море. Доверявам се не на краката и очите, а само на усещането си за пространството. Под, платформи, подиуми, прожектори, които имат едничката цел да заслепяват и дезориентират. Не съм подготвена. В предишните клубове беше различно. Там търсех нея. Имах опорна точка за очите си. Сега, когато знам, че най-вероятно е тук, не бързам да я открия и очите ми не знаят за какво да се уловят. Спъвам се. Бутам хората. Някой пищи в ухото ми. Добирам се до бара, т.е. до последната от общо трите редици хора, опасали бара.

Замръзвам, приклещена между две пияни момчета. Забавляват се като свирят в ухото на всеки, който минава покрай тях. Ушите ми се изпълват с кухия, креслив звук на party-свирките. Не издържам и се свличам на пода. Опитвам да се промуша между тях. Обзема ме ужас, че ще ме смачкат. Ще ме стъпчат, без дори да погледнат надолу и да установят защо е така неравен подът. Успявам да се измъкна между краката им. Понечвам да се изправя и виждам зад мен Двете плитки с Ева.

Замръзвам глупаво приклекнала, затаила дъх, съсредоточила всичките си сили, за да игнорирам шума и да доловя думите им:

— Към колко се прибрахте? Сутринта?

— Аз ти пуснах sms по някое време, но после съм заспала.

Двете плитки ме вижда. Шмугвам се между хората. Дали ще й каже за снощи? Всъщност… какво значение има. Никога няма да бъда част от тях. Няма да присъствам в указателя на телефоните им. Няма да ми въртят номера, да не идват на срещи, да ме карат да се запознавам с роднините им… Никога няма да знам пият ли чай, когато са болни, белтъка на яйцето ли обичат или жълтъка, харесва ли работата си Двете плитки. Колкото и често да идвам, дори да се запозная с всички тях, да им стана любимия клиент. Каквото и да направя, никога няма да мога да разменя с която и да било от двете тези обикновени, нищо незначещи реплики. Те ще останат непостижими в нашето общуване, така скрито, че всяка обикновена реплика се превръща в необикновена.

Засрамена и ядосана, задето глупаво и необмислено съм се набила на очи, се връщам в бара. Листата ми се хилят от стените. Барманките ме поздравяват и носят водката преди да съм я поръчала. Минават сервитьорки. Някои от тях също ми се усмихват. До мен има скица и химикал. Явно е скица на клуба. Един от клиентите я бута на земята. В този момент салонният управител я търси, за да отбележи нещо. С едната си ръка държи слушалката, а с другата рови из етажерките до телефона. Пъхвам папката в ръката му. Той приключва разговора и ми благодари. Ако има някакво „в къщи“, то може би чувството, което пораждат усмивките на тези хора в мен е най-близо до него.

Изпивам водката на екс. Отново надолу по стълбите. Гмурване в димното море. Успявам да доплувам до бара. Трябва да й обясня за снощи. Тя ще ме разбере. Искам да ме разбере. Само да седне до мен и да мълчим заедно. Да се напием заедно. Да си разказваме небивалици. Да ми подари снимка от двайстата си година. Чрез нея да си върна способността да виждам филми. Сигурно се е возила на маршрутка. Би трябвало да знае. Няма причина да не можем да общуваме нормално. Сякаш сме в офис. „Хей, госпожо! Чувате ли ме? Хей!“ Как да се обърна към нея? Ева?

Клиентите се ръгат в ребрата и се смеят. Разблъсквам една групичка и я виждам. Танцува. Танцува сама между хората. Ръцете, краката, цялото й тяло е една огромна, помитаща всичко, вълна. Очите й са отворени, но не вижда. Сякаш хиляди бесове се блъскат вътре в тялото й и търсят начин да излязат, но не намират пролука и я измъчват. Затова вероятно наддава кратки, пронизителни викове. На моменти се блъсва в някого, но не усеща, че ръцете й срещат съпротивата на човешка плът. Колко ли ще продължи? Бих искала да се присъединя към този дивашки танц, но не мога. Само усещам как тялото ми пулсира в същия ритъм и огромно възхищение и тъга го поглъщат. Оглеждам лицата на околните и виждам, че те също я гледат. В ничии очи не срещам своето чувство, своя копнеж. Стоят, гледат я, поклащат се и се смеят. Коментират я. И се смеят. Искам да спре да танцува. Искам да я отведа някъде, да я скрия. Ненавиждам я, защото й се смеят или защото не вижда, че й се смеят или… песента свършва. Започва следваща. Тя заобикаля бара и се навежда над мивката зад него. Плюе. Виждам как слюнката се точи и пада надолу. Ева мие лицето си, сякаш измива мига, в който е било сгърчено и с разкривени устни и е усещала как нещо излиза от нея, плъзва се по гърлото й и отича в канала.

Двете плитки танцува върху един от барплотовете. Ева се смее и говори. Танцът, който видях преди малко реалност ли беше? Не виждам следи от него по лицето й. Тялото й е спокойно, сякаш всички бесове са го напуснали доброволно в края на песента. Казва си „наздраве“ с всички наоколо. Смехът й не се чува. Само го виждам.

Двете плитки държи воден пистолет и пръска. Набързо сложеният ми грим се размазва. Не мога да помръдна. Всички се натискат около бара. Гледат гънещото се тяло. Усмихват се. Сега в техните очи има копнеж. Двете плитки не се уморява. Танцува. Танцува. Всичко се върти. Черни капки по бузите ми. Най-после Двете плитки спира. Навежда се. Погледите ни се срещат. Прилича на хищник, който ще си поиграе още малко с плячката преди да я разкъса. В следващия миг вече я няма.

Хората пият и танцуват. Не се гледат в очите докато говорят. Винаги говорещият гледа ухото на слушащия и въпреки това не се чуват. И тихо да е, пак няма да се чуват.

Ева трие устата си с ръка и се приближава към мен. Съвсем малка е, а тълпата не я докосва. Сякаш е сама в цялото заведение. Върви към мен, но не ме гледа. Просто знае, че съм там. Сигурно Двете плитки ме е издала. Струва ми се, че е пуснала камера и снима в близък план всяко трепване на лицето ми.

Ева се усмихва. И аз се усмихвам. Става тихо. Сядаме на стълбите. Отнякъде в ръцете й се появяват две чаши. Пием. Ето сега ще я заговоря.

Думите се събират на топка в устата ми. Дъвча ги и отпивам от чашата. Ева не ми помага. Сега някой ще я дръпне, ще я извика. На нея ще й стане скучно и повече няма да се върне и да седне до мен. Или ето сега ще тръгне нанякъде, без въобще да се обърне назад. Пием. Тя мълчи. Аз мълча. Защо беше цялото дебнене? Кажи нещо по дяволите! Мъча се да измисля думи за начало. Мълчим. Пием. Отпиваме от чашите си твърде често, за да имаме оправдание за мълчанието. Никога не съм си го представяла така. Прилича повече на мълчанието при разговор отколкото на мълчанието-разговор. Минават хора. Непрекъснато става, за да направи път някому. Заговарят я. Прегръщат я. Водят я към масите. Благодарна съм на всеки, който я иска за себе си тази нощ. И нямам търпение да се върне. Ще се върне ли изобщо? Виждам края на червената й риза. Отново се приближава. Носи нови чаши. Не се гледаме. Опасно е. Ще се наложи да си проговорим. Не знам колко сме изпили вече. Всяко трепване на тялото е като алармен знак за отпиване от чашите, защото всяко движение може да е предвестник на опит за заговаряне. Няма какво да си кажем? Пуша цигара от цигара. Ева няма огънче. Подавам й. Не се обръщам да я погледна. Събирам смелост. Ето сега ще проговоря. Ще кажа каквото и да е. Най-голямата глупост. Ева е до мен. Би трябвало да се чувствам щастлива, а вместо това се чудя как да направя най-безсмисленото нещо на света — да й натрапя гласа си, думите. Това е най-голямото ми желание за момента. Да отворя уста и от нея да излезе звук. Искам тя да ме чуе! Още една цигара. Мразя я! Тя е виновна! Още една глътка… Отварям уста…

Ева ме бута по рамото. Иска нещо да ми каже. Навеждам се. Никакъв звук не достига до мен. Обръщам се, за да видя какво пречи на думите. Няма я! Оглеждам наоколо. По дяволите. Точно когато щеше… Да ми каже кое? Сигурно и тя е събирала смелост, за най-важното. Онова, което няма име, но вероятно може да бъде обяснено с танц, думи, мучене, поглед. Нищо. Сега ще се върне. И ще ми го каже. Аз ще й запаля цигарата. Очите ни ще се срещнат, защитени от светлината на запалката.

Не се връща. Не я виждам никъде. Този път никой не я е отвлякъл. Тръгнала си е. Избягала е. Била е честна. Била е по-смела от мен. Още някой по-смел от мен. Тръгвам си. Спъвам се на всяко стъпало. Излизам навън почти на четири крака. Подпирам се на вратата и успявам да се изправя. Оправям дрехите си. Не мога да мисля. Не зная дали съм разочарована или облекчена. Знам, че ще се върна отново, но вече не съм сигурна, че знам причината, която ме кара да се връщам. Кое може да има по-голяма притегателна сила от сигурността на графика? Тръгвам си.

Ева седи вътре в колата си. Не е пуснала музика. Не е пуснала фаровете. Не мърда. Просто седи. Гледам тила й. Не искам да ме види. Не знам какво да направя. Тя стои. Не мърда. И аз стоя. Въпреки че е тъмно, може да ме види в огледалото. Не знам какво да направя. Подпряла съм се на дървото срещу входа. Не знам какво да направя. Чакам. Ако излезе от колата и реши да се върне в клуба, ще ме види. Не знам какво да направя. Освен ако не се скрия между кофите за боклук. Не излиза. Колко време седи така? Колко време седим? Това продължение на нашата среща ли е? Щом тя не знае, че съм тук.

Най-накрая се размърдва. Навежда се напред. Вероятно към жабката. Не виждам какво проверява. Или какво взима. После пак застива с глава наведена към коленете. Посяга с ръка към слепоочието си. Държи нещо.

Ами ако…

… държи пистолет! Насочва го към слепоочието си. Отпуска ръка. Пак посяга. С два скока се озовавам до колата, отварям вратата и я хващам за рамото. Ева изпищява и ме удря през лицето. Тъмно е. Няма хора. Никой, който може да ни помогне. Боря се с нея и най-накрая успявам да я хвана за ръцете. Празни са! Тя ме познава чак сега. Успокоява се.

— Къде е?

— Кое?

— Видях те. Няма смисъл да го криеш. Нека да поговорим. Това не е решение. Има хора, които те обичат и ще страдат, ако направиш някоя глупост. Помисли си колко прекрасни неща ти предстоят. Здрава си. Имаш работа, приятели. Всички те харесват и обичат. Ти си силна. Не можеш да се откажеш. Има хора, за които си важна, които искат да са като теб! Дори да не ги познаваш. Не подозираш колко хора черпят сили от теб, от смеха ти, от поведението ти. Не можеш да ги зарежеш току-така. Ти си отговорна пред тях. — Говоря, а Ева ме гледа недоумяващо. — Не се преструвай. Видях те. Номерът няма да мине. Ще седя тук, докато не кажеш, че си променила решението си. Признай — щеше да извършиш страхотна глупост. Хайде, кажи къде е?

— Кое?

— Казах ти, че го видях. — Ева мълчи. — Караш ме да бъда груба! — Преравям жабката, бъркам под седалките. Поглеждам на задната седалка. Претърсвам колата. Ева мълчи.

— Няма го. Къде си успяла да го скриеш?

Чувам смеха й. Полива ме с него. Дави ме в жестоките му извивки. Никакъв пистолет няма и никога не е имало. Не спира да се смее. Говори нещо, но от смеха й не разбирам думите. Не изчаквам да се успокои. Затръшвам вратата на колата и побягвам. Стигам до ъгъла и… Изстрелът пробива ушите ми. Смехът секва.

Нататък не мога да разкажа. Просто поредното самоубийство. Пълнеж за колонката на неделния вестник. Нищо необичайно. Нищо подозрително. Щом тайната е истинска и никой не знае за нейното съществуване, то и никой не може да разбере за нейната смърт. Още по-малко да я разкаже. Ако изстрелът е истински, утре във вестниците ще има кратко съобщение, но аз ще съм в шок и няма да мога да го прочета. А ако вестниците не пишат нищо, значи Ева е жива, но аз все пак ще съм в шок, защото страхът не ми позволява да се върна и да проверя и отново няма да съм прочела вестниците, т.е. за мен тя ще е мъртва, както и моята тайна.

Представата, че никога повече няма да видя Ева, ме измъчва. В мен остава усещането за нещо недовършено…

Не знам колко време още седим така. Ева в колата, без да помръдва, и аз, притиснала се до дървото. Най-сетне тя излиза. Прилепвам се до стената и се моля да не се върне обратно в клуба. Отдалечава се. Съвсем малка. Уморена. Беззащитна. Едно голямо яке се спъва по паветата. За първи път мога да си представя лицето й — отпуснато, без маска. За първи път знам как точно изглеждат очите й, въпреки че никога не съм ги виждала такива. Сега вече знам, че мога да я настигна и да обясня, но в този момент няма никакъв смисъл. Изчаквам я да се скрие зад ъгъла. Стоя още малко, за да съм сигурна, че няма да се върне. После се прибирам в къщи.

Ева

Главата не е спирала да ме боли, откакто набутах Кара в таксито. Нужна ми е. Тя ще ме отърве от болката. Явно си е проличало, че я чакам, защото по-рано тази нощ едно от момичетата ми съобщи, че е тук. Не разбрах защо се смееше така странно. Може би Кара е направила нещо? Може би е пияна? Никога не съм я виждала пияна…

Нямам вече време. Скоро ще се откаже да идва. Трябва да й обясня… Намирам я. Седим. Пушим. Мълчим. Минават различни хора и ме прегръщат, поздравяват, отвличат ме за момент. Благодарна съм и ги ненавиждам едновременно. Трябва да й кажа… Връщам се. Всеки път ме чака на същото мястото. Не е помръдвала. Пием. Пием много. И пушим. Занимава ме единствено мисълта как да започна. Не намирам начина. Ето как звучи моята история, разказана на глас:

„Звуците натежават все повече. Главата ме боли почти всеки ден. Какво ще стане, ако оглушея? Те ще продължат ли да съществуват? Искам да си почина от тях, от постоянното дебнене срещу прозореца. Искам да изляза. Да се разходя за малко повече от два-три часа, но не знам на кого да оставя заведението. Не мога да го нося със себе си. Твърде много започна да тежи. Имам усещането, че ако някоя сутрин оставя барманките да отворят няма да има какво — заведението ще изчезне, ако не го чувам. Първите клиенти няма да пият кафе, няма да танцуват тук най-върлите купонджии, ако реша да си легна по-рано от четири — пет сутринта. Вече не съм сигурна, имат ли живот извън главата ми? Ще мога ли да ги извикам да се върнат щом си почина или вече ще са… загинали? Къде ще отидат любимите ми звуци… кой ще ги чува, когато вече ме няма? Може би и ти си само звук… И навън, в нормалния свят не съществуваш. Вече спрях да чувам мелодията ти. Позволи ми да допра челото си до твоето. Помогни ми. Вземи тайната. Смени ме…“

Не мога да изговоря всичко това. Кара ми пали цигарите, навежда се към мен без да ме гледа. Пламъчето на запалката ме заслепява. После… изтичвам навън.

Седя в колата. Главата ме боли. Не знам какво да направя. Не мърдам. Съсредоточавам се в една точка и чакам пристъпа да отмине. Вече не съм сигурна, че болката е само в главата ми.

Чувам я! Чувам как се е залепила за стената. Колебанието й стърже в ушите ми. Имам чувството, че й тя ме чува. Затова не мърда оттам. Слушаме се. Ако скъсим дистанцията ще трябва да си проговорим, да се оправдаваме за нещо, което поради липсата на изречени думи, можем да наречем несъществуващо.

Имам само едно желание. Да й прехвърля звуците. Да допра челото си до нейното и да стоим така докато тя не приеме дори проскърцването на цигарата, опряна на пепелника. Тогава ще мога да изляза. Кара ще остане тук — на десния бар, третия стол.

Представям си как излизам и се разхождам по улиците. Не чувам нищо. Почти приличам на него. Мога дори да го срещна. Да започнем отначало. Единствените, които не чуват никакъв шум. Не глухи — просто защитени. Срещаме се. Събираме се отново. Заживяваме нормално. Както преди аз да започна да си измислям звуци, а той да се измъчва дори от песента на вятъра в листата на дърво. Ще съм спокойна, че Кара се грижи за звуците, че се смее, за да ги подрежда.

Очаква да действам. Да си тръгна. Да я забележа. Да плача. Имам нужда от нещо студено, опряно в слепоочието ми. Така звуците за момент ме оставят и усещам главата си като спукана надуваема топка. Изваждам дезодоранта от жабката на колата и го допирам до лявото си слепоочие. Хладината му ме превзема. Отпускам се…

Представям си…

Кара отвън мисли, че съм опряла пистолет в слепоочието си. Не издържа и хуква към колата. Опитва се да ме разубеди, да ме спаси, да ми даде смисъл. Възползвам се от ролята на жертва, на която всичко й е простено. Разказвам й историята си. Моля я за помощ. В мига, в който е хукнала да ме спасява, тя вече е поела отговорност за мен. Няма друг избор, освен да ми повярва или поне да се съгласява с всичко, което кажа… Да, разбира се, че ще ми помогне. Защо не? Какво толкова — да прегърне една явно изкукала жена и да допре челото си до нейното…

Дезодорантът се стопля. Главата ми отново е стегната в нажежен, метален обръч… Нямам сила да я повикам. Излизам от колата и с усилие не се обръщам назад. Давам й възможност да се измъкне, да ме изостави и никога повече да не се върне.

Докато завивам зад ъгъла, звук от пистолетен изстрел отеква в главата ми. Бях си измислила подобен преди години, малко преди той да си тръгне. Това знак, че скоро ще се върне ли е?

Кара

Най-смисленото, което мога да направя, е да гледам телевизия. Може би по-късно ще успея да запиша в бележника си като неотменна задача съпруг и дете, но докато намеря сили за това, просто ще сменям каналите. Вероятно ще се върна на работа и никога, никога повече няма да чатя. Може нечия случайна фраза или досадна реклама отново да ме запратят на улицата. А тя точно това и чака — да й попадне някой лабилен костюмар с лаптоп, на който да счупи токчетата, да го принуди да слезе от високото и да се огледа. Поне за да открие наблизо магазин за обувки, а докато го намери не се знае на какво може да попадне.

Заведение като това, в което бях, никога не е съществувало. Проспала съм последните две седмици, но сега мога да започна отначало. По-скоро да продължа сякаш в онази петъчна вечер не съм оставила улиците да ме хванат в капана си. Прибирам се в къщи и никакви смехове и изстрели не смущават слуха ми. Някаква жена на екрана се радва, че е спечелила тостер. Водещият се радва на нейната радост. Заобиколена от толкова щастливи същества, заспивам успокоена.

* * *

Приготвила съм дрехи. Сутринта ставам, правя кафе. Гримирам се. Викам такси. Ще отида навреме.

— Колко добре ти се е отразила почивката, мила! Къде беше? В къщи? Ужас! Ами че ти въобще не си си починала! Горката… Никъде ли нямаше места! А, ти сама си искала да си останеш в къщи?! Изглеждаш прекрасно въпреки това. Наистина.

Подминавам кудкудякащите секретарки. Чувам как зад гърба ми обсъждат — прическата, кръговете под очите, факта, че вместо да замина съм прекарала цялата отпуска в къщи. Влизам в кабинета си. Идва шефът.

— Здравей. Радвам се, че вече си добре. Искам да кажа от името на всички, че много ни липсваше. Надявам се, че ще поемеш работата си и ще се справяш прекрасно, както преди и че всички проблеми са останали зад гърба ти.

Притеснява се. Не ме гледа в очите. Дразни ме. Спирам да го слушам. Вадя кутията с цигари и си паля. Той млъква.

— Тук не се пуши. Нали знаеш.

— Напускам.

— Моля?!

— Подавам си оставката. Тръгвам си. Радвам се, че работихме заедно. За мен беше чест… Много ще ми липсвате всички… Научих много от работата си с теб. Ти си невероятен. Надявам се, че ще поддържаме и развиваме отношенията си и в бъдеще…

— Какво те прихваща?! Търпя своеволията ти твърде дълго. Напомням ти, че много хора биха се радвали да получават твоята заплата и твоите привилегии. Напомням ти също, че ако пошушна за поведението ти на този-онзи няма повече да можеш да припариш до голяма фирма и престижна работа. Ще търкаш входове до посиняване.

— Моля те, коригирай поведението си. Мъжкото ми честолюбие също беше силно засегнато, но въпреки това те оставих на работа и не съм ти създавал проблеми, затова…

Изпушила съм цигарата по време на тирадата му. Взимам си чантата, целувам го по бузата и си тръгвам. Свободна съм. Нямам идея какво ще правя. До преди час не мислех да напускам. Надявам се случаят да реши всичко вместо мен. Нали той започна цялата тази история. Няма офис, няма бележник, няма я Ева, няма го бара.

Сядам в някакво кафене. Поръчвам си кафе и кола. Вадя си цигарите. Скривам се в тоалетната и слагам още малко грим. Разрошвам пригладената назад коса. Раздърпвам пуловера, вдигам яката на ризата. Връщам се на масата. Пуша и ми се струва, че участвам във филм. Приличам на тези актьори, снимани във филмите за това как се правят филми. Забавлявам се със себе си. Сигурна съм, че някой ден ще включа телевизора и ще се погледна очи в очи с мен самата. Няма да си спомня кога съм снимана и как. Изпивам кафето и продължавам на водка. Забавно е. Водка в единадесет часа сутринта в празно кафене.

Никаква мисъл в главата ми — точно като филмова звезда съм! Изваждам бележника. Рисувам по полетата. Драскам върху часовете. Късам листове и се опитвам да си спомня как се правеше лястовица. Успявам да направя лястовица-инвалид с по-късо ляво крило.

Разхождам се с две водки в корема. Чувам непрекъснато музика в главата си. Музика, която винаги съм искала да чуя в някой филм. Подскачам. Крещя. Плаша кучетата, разхождащи стопаните си в парка. В подлеза едно момиче свири на цигулка. Идва приятелят й. Носи въже и пластмасова седалка. Подслушвам ги. Той работи като мияч на прозорци на високи сгради. Разказва й какво се вижда зад стъклата. Говори с такова настървение сякаш никога не е стоял зад прозорец, мислейки, че е сам. Целуват се. Доскучава ми. Продължавам нататък. Понеже все още ме снимат, а съм малко уморена решавам да се скрия в някое кино.

Наспивам се в киното. Когато излизам вече е тъмно. Размазана и рошава се завличам в бара. Не знам къде другаде да отида. Еуфорията е минала. Аз, операторът, е загубил камерата по пътя. После тихичко се е измъкнал и е оставил режисьорът да се оправя сам. Аз, режисьорът, не съумявам да запазя състава да не се разпръсне. Аз, всичките актьори, се разпилявам по улиците, а режисьорът няма какво друго да стори освен да се върне към някоя стара история и да се опита да я завърши или модифицира, така че да стане гледаема.

Аз и екипът ми сядаме на бара. Избираме си нарочно свободния трети стол от дясната страна. Нека дойде и ни изгони. Нека каже, че мястото е винаги запазено. Нека обещае, че ще сложи табелка с името си така, че всеки да знае коя е и да не се подлъгва.

Ева не идва. Продължавам с водката. Заведението се пълни все повече. Посетителите играят лъскава, алкохолна версия на прескочикобила. Не я търся. Въобще не чакам да се появи. Вероятно снощи си е пръснала черепа. В къщи. До хладилника. Или е решила, че е дошло време да се оттегли и сега, без да се усетя, постепенно ще заема нейното място. Ще знам всяка тайна на посетителите, ще им давам съвети, ще бъбря с Двете плитки и ще се науча да танцувам.

После ще дойде някой друг жаден за тайната. Ще знае, че я има. Ще се опитва да я изкопчи от мен. Ще се отчайва, ще ме следи, ще буйства, ще се съмнява, че аз съм тази, която я пази докато в крайна сметка не разменим местата си. Тогава ще разбере — ако каже тайната — думите ще я убият. Ако не я сподели, ще трябва да носи сам тежестта й и да се измъчва от знанието, че някъде тук, съвсем близо до него има още някой, който я знае и къта в себе си. По-добре е да се научи да носи тежестта на тайната, вместо лекотата от липсата й.

Възможно е снощи Ева да се е върнала. Сега продължава да седи на задната уличка, вътре в тъмната, тиха кола. Все така неподвижна. Може би иска да я намеря, да я измъкна оттам и да се върнем да пием водка. Без значение дали ще си говорим или не. Вече знам, че и двете пазим тайната. Може би чака да я открия. Какво да я правя, като я открия? Може просто да се напием. По женски.

Ако се опирам на здравия разум, ситуацията става все по-безсмислена. Има нещо, но реално няма нищо. Искам нещо, точно определено, но не мога да го назова. Дават ми го, а не мога да го взема. Изпадам в безтегловност. Вися между всички реални и нереални възможности, които имам и не мога да реша. Всеки избор влече след себе си дълга верига последици, нови избори, промени. Отдалечава те от това, което всъщност си искал и си избрал в началото. Забавям времето за избиране.

Трябва да я видя. Да приключим с тази глупава история. Може да съм си въобразила всичко. Всъщност нищо не се е случвало. Ева въобще не се интересува от мен. Аз съм просто откачалка, която си фантазира, прави си интересно, защото ежедневието е твърде скучно и обикновено. Снощи не се е случило кой знае какво. Затова защо да не намеря Ева?! Точно сега! На момента!

Събирам цялото си нахалство и я моля да ми разкаже за себе си. Градът е огромен. Мога да изчезна с необходимата ми информация и никога повече да не се върна. Няма значение, какво ще си помисли Ева. Важното е да си тръгна най-сетне успокоена. Трябва да се подготвя за историята. Представям си.

Тя разказва: какво е учила, къде е живяла преди, как се е стигнало до създаването на заведението. Разказва ми за приятелите си, дребните разочарования, големите и малки предателства. Оказва се, че имаме общи познати. Съвсем далечни, но добър повод за продължение на разговора. Обсъждаме техните нещастия. Любовните им преживявания. Ах, как са се запуснали! На нас това никога не може да ни се случи. И двете сме на едно мнение — бихме се стегнали, за да преодолеем всяка трудност. Никога не бихме се самосъжалявали така. Това е толкова унизително!

Не спираме да разменяме външни факти, без въобще да докосваме собствените си истории. Подпитвам и залагам всевъзможни капани. Колкото по-обикновена е историята на Ева, толкова по-голяма необходимост имам от потвърждение на нейната истинност.

Дали това ще ме успокои? За кратко. После ще ме загложди мисълта, че го е направила нарочно. Излъгала ме е, за да се съхрани. В крайна сметка възможно е да разказваме нашия живот, без да разказваме нашата история. Описваме подробно само нещата, от които знаем, че отсъстваме. Сигурна съм, че не си въобразявам. Ева има друга история. Историята, която улових да минава по лицето й веднъж, когато седях на бара и си спомнях за жълтия кон. Тогава, след нас, на барплота, остана разпиляна захар. Доказателство, че присъстваме. В една несъществуваща история?

Целодневното общуване с водката, ме изпълва с решимост. Трябва да я намеря! Наистина! Ще поискам обяснение. Дължи ми го! Въобще няма да се тревожа как ще ме разбере и как ще го изтълкува! Майната й! Слизам от високия стол. Зад мен се чува трясък. Не се обръщам. Обикалям по всички маси. Проверявам тоалетната. Намирам вратата за кухнята и нахълтвам вътре. Виждам друга врата. Проклето място — проядено от входове и изходи!

Попадам в заден двор. Лампа над вратата, дървета, каси, малка маса, струпани в единия ъгъл бутилки. Намирам няколко камъчета. Стрелям по бутилките.

Зъннн!

Всяка бутилка — лицето на Ева.

Зънн-зънн!

Всяко парче от бутилка — лицето на Ева.

Зънн-зънн-зънн-тряс!

Ще я направя на блещукащи прашинки.

Зънн-зънн-зънн-бхрстр!

От нея ще остане само краткотраен спомен. Докато съседите забравят, че тази нощ гамени от заведението са им попречили да спят.

Зънн-зънн-зънн…

… лицето на Ева не изчезва.

Напротив.

Очертава се все по-ясно.

Виждам устните й. Напрягам се да разчета по тях това, което казва…

— Ще слезеш ли долу тази вечер?

— Да.

— Добре.

Застивам с поредния камък в ръка. Ева! Истинска! Пред мен… от плът и кръв… всъщност… Вече е изчезнала. Кога е дошла? Колко дълго е стояла? Трябвало ли й е време, след като ме е видяла, да реши дали да се приближи? Имала е възможност да отмине, без да я забележа, защо тогава е останала? Защо не ме изгони?

Още час докато отворят клуба. Връщам се вътре. Срам ме е. До чашата ми стои забравен отдавна незвънелия телефон.

Не е издал звук откакто излязох в отпуска. Спомням си дните. Спомням си случки! Как е минал днешният ден не помня. Възможно е изобщо да не е минавал. Стои зад ъгъла и пуши. Когато онази с косата дойде, няма да може да ме прибере. Ще ми се губи един ден и ще е много къса връзката с оня свят.

Вълните на водката заплашват да ме удавят. Имам право да знам, къде на времевата карта са отбелязани пътищата към нашите спомени!

Смъквам се от стола и тръгвам към клуба. Надолу, надолу по стълбите. През морето от дим и звуци. Пак я няма. Следваща водка. Не е нито пред, нито зад, нито на бара. Отвсякъде съм притисната от поклащащи се. На дансинга — трима мъже — двама от тях огромни, облечени в черно, пушат, не помръдват. Разбирам го по огънчетата на цигарите им. Едва ли бих могла иначе — толкова черни ми се струват дрехите, очилата, косите им. Между тях — хилав господин, целият в бяло, танцува като преразтегната пружина. Толкова бързо се движи, че не мога да видя лицето му. Само ръце и крака се очертават в тъмното. Светлинките на цигарите и светкавиците на белите му панталони изпращат тайни знаци — точка, тире, точка, вълна… Свирка пропищява до ухото ми. Само още две глътки и вече няма да чувам нищо. Плаче ми се. Не. Реве ми се. Няма я или ме гледа злорадо отнякъде? Клубът се върти. Напих се… отново… От сутрешната свобода няма и следа. Не ми е интересно тук. Не знам какво да правя. Не искам да се поклащам. Не искам тази проклета музика да пробива ушите ми. Поекспериментирахме. Помечтахме за някаква си тайна, за алтернатива, за шанс за спасение от нищото, хайде да приключим вече с тази история. Плащам. Отивам си! Този път окончателно! Наистина!

Разбутвам хората и стигам до друг подиум — на първия продължава да беснее малкият беличък господин. На втория има маси, столове. Минавам покрай тях, за да изляза. Спъвам се в един стол, някой ме хваща за ръката, повдига ме. Вече съм върху стола.

Лице в лице с Ева. Тя ме държи за ръка и ме побутва в такт с музиката. Тонколоните са над главите ни. Не! На мястото на главата ми са! Стърча и се поклащам глупаво. Виждам, че устните й се движат. Не чувам нищо. Не! Чувам как някой крещи. Виковете му се преборват с музиката и предизвикват на дуел лутащите се прожектори. Разкъсват гърлото. Удрят се в стените и прогарят главите на хората, а те стоят долу, под нас и се усмихват одобрително. Земята се люлее пред мен. Търся опора. Подпирам се на лицето й. Отворила е уста срещу ми… Тя крещи? Не! Аз крещя! Крещя!

Виковете ни се сливат. Не мога да спра. Гласът ни е един. Протягам ръце към нейните. Чувствам се съвсем лека. Толкова лека, че когато столът се обръща, не усещам нищо. Викът й се променя. Чувам думи вместо крясъци. Те ме удрят в тила. Прожекторите излизат победители в дуела. Гледам я — все още високо над мен. Падам все по-надолу. Ева ме следва. Всички са се скупчили наоколо. Задушават ме. Ева се опитва да ме изправи. Устните й се движат. Дърпа ме. Нещастен опит да полетя. Тежкото ми тяло я повлича надолу. Никой не й помага. Ева се изправя отново и отново започва да ме повдига… Нещо иска от мен. Не зная какво… Искам да й отговоря. Тя залита… Подхващат я, подхващат и мен. Скриват я от очите ми… Ева! Ева! Ева!

Един заблуден прожектор ми помага да я намеря. Пръсва мрака на хиляди парчета. После вече не помня нищо.

Ева

Виждам Кара в моя заден двор. Чупи бутилки. Стоя зад гърба й. Гледам я — най-сетне излязла от черупката си, най-сетне проявяваща някакво чувство, най-сетне така приличаща на мен, че не мога да не почувствам светлинните години разстояния между нас. Седи тук като че е у дома си. Знам, че това ще е моята вечер. Щом е излязла от себе си — вбесена, търсеща обяснение, изискваща, то значи, че сега е моментът да влезе в някой друг. Примамвам я в клуба.

Не чакам дълго. Виждам как неуверено пристъпва. Блъскат я от всички страни. Барът е спасителен сал. Плува към него през димното море. Търси ме. Чувам мислите й. Чувам плача, преди да са се появили първите сълзи. После се отказва. Един подиум се изпречва на пътя й. Дали ми се танцува? Не. Отдавна вече тялото извършва само механични движения — напред-назад. Но сега е необходимо. Танцуваме върху столовете. Чувам виковете й! Тържествуващите крясъци на човек, мълчал твърде дълго. Нейните крясъци са музиката, на която танцувам. Абсолютно еднакви сме. Движенията ни са еднакви, това, което чуваме е еднакво. Още малко и ще мога да допра чело до нейното. После аз ще бъда свободна, а Кара щастлива. Посягам да уловя ръцете й… Може би заради нея съм си избрала онзи стол — третия от дясната страна на бара. Чувам омразата й, любопитството, страха, желанието, усещането за победа. Всичко се излива върху ми, докато посягам към ръцете й, за да я приближа към себе си. После полита надолу. Главата й се удря в ръба на съседната маса. Опитвам се да я вдигна. Изпускам я. Разделят ни. Отвеждат я. Тази нощ не искам да чувам. Затварям заведението.

На следващия ден сядам на обичайното си място и чакам. Мога да чакам безкрайно. Боли ме главата. Към края на деня това вече няма никакво значение. Болката става постоянна и спирам да й обръщам внимание.

Дали ще се върне?

Не знам.

Искам да се върне.

Защо не отида да я намеря?

Защото ако падането й е причина тя да не може да ме чува повече аз ще съществувам ли за нея? Ще ме вижда ли? Аз ще я виждам ли? Възможно е да се разминаваме всеки ден, но да не се виждаме. А ако я виждам без да чувам мелодията й… За какво ми е просто една опаковка? Ще сме точно толкова чужди, колкото с всеки, който срещам по улицата.

Когато падна, всички звуци паднаха заедно с нея. Разпиляха се. Трябваше време да ги събера отново, за да мога да й помогна.

Къде я отведоха?

Не искам да знам. Кара ще се върне ако е запазила дори най-малката способност да ме чува. Страхувам се. Може би сега е отпред, а аз не я виждам. Излизам няколко пъти тази вечер. Разхождам се напред — назад по улицата. Искам на някого да мога да разкажа. Без да казвам нищо. Не слизам повече в клуба. Седя на стола си и чакам. Денонощно. Не зная колко време вече я няма.

Кара

Лежа в леглото. Бялото се опитва да ме погълне. Съпротивлявам се. При всеки мой опит идва някоя от сестрите и ме покрива с бял чаршаф.

— Не го искам!

— Успокой се. Спи. Спи.

Спя. Почти през цялото време. Нямам представа колко точно е дълго цялото. Никой не идва да ме види. Предполагам, че Ева просто не е успяла да ме намери. Не знае името ми, телефона, адреса, какво работя, откъде идвам. Мен ме няма без тези подробности. Празнотата също я няма. Тя се плаши от съня. Затова вероятно спя толкова много. Обръщат ме, изследват ме.

— Спи. Спи — повтаря сестрата.

Вече не чакам Ева. Знам, че няма да дойде. Никаква следа не води към мен. Белите чаршафи са ми откраднали дори мириса. Исках просто да й разкажа. Не съм се замисляла, че тази история може да не й е интересна. По-скоро би било глупаво да й разкажа, защото тя вече отдавна знае. Винаги ми се струвало, че знае предварително, но не казва нищо. Не иска да рискува. Усетила е, че думите главно опошляват, усложняват и преиначават истината. Те са посредникът, който винаги пречи да стигнеш до същината. Затова нищо не разказва. Но мисли за мен. Да. Непременно мисли за мен.

Изписват ме с хиляди заръки и предписания. Пази се от преумора! Не се вълнувай! Почивай колкото се може повече! Не чети дълго време! Не гледай телевизия!

Прибирам се вкъщи.

Искам някой да ме направи щастлива, мисля си, но ако може първо да се опита да узнае какво точно значи това за мен. Да разбере без да ме пита, защото аз няма да мога да му отговоря или после ще се окаже, че съм си поискала нещо, което не е точно същото като това, което ме прави щастлива. Нека да го открие сам и да не ме пита за потвърждение. Да не ми задава въпроса: „Би ли била щастлива ако…“, защото ще се объркам. Ще отговоря неправилно и после ще съжалявам. Нека сам се досети. Да ме наблюдава внимателно и обективно, а после с много любов и субективизъм да се впусне да ме прави щастлива. Тогава има вероятност да се получи нещо много приближаващо се до усещането ми за щастие.

Трети ден съм в къщи. Не включвам телевизора. Не пускам радио. Не говоря. Телефонът не звъни. Стоя до прозореца и гледам навън. По-скоро просто седя до прозореца. Толкова е тихо, че не виждам причина да се помръдна. Сега разполагам с цялото си време. Използвам го, за да си представям как се връщам в заведението. Да… точно така ще стане…

Когато след дълги колебания все пак се връщам там, заставам пред вратата и разбирам, че не мога да вляза. Стоя отпред и чакам. Не ми е мъчително. Нито тревожно. Напрежението е изтекло като пясък. Някой може би си прави пясъчен замък, без да подозира, че той всеки миг може да се взриви отвътре. Влизащите бутат вратата и потъват в търбуха на заведението. Пускат вратата. Тя бавно се затваря. Излизащите я бутат навън и после я отпускат. Тя пак така бавно се затваря. Ако мина през нея, цялата й тежест ще се стовари върху ми. Чакам. Не виждам Ева. Не я чувам. Смехът й не може да пробие стъклото. Надявам се, че не обича да прави пясъчни замъци. Вратата ме хипнотизира. Вече дори не чакам да излезе. А и да излезе… какво от това? Какво би могло да се случи?

Тук вече въпросите и съмненията окончателно ме превземат и трябва да спра. Разхождам се из тихата къща още веднъж. Още веднъж с учудване отбелязвам, че не чувам стъпките си по пода. След това за пореден път се връщам при прозореца. Сядам и отново се опитвам да си представя какво ще се случи, когато Ева излезе и ме види пред заведението. Стигам до хипнотизиращата ме врата… и започвам следващата обиколка на къщата.

Четиринадесет денонощия се опитвам да програмирам нашата среща. Трябва да съм подготвена, за да мога този път да използвам максимално момента. Излизам и тръгвам към заведението. Вървя бавно. Доверявам се на улиците, които винаги ме водят при нея. Вървя около час. Уморявам се. Никога не ми е хрумвало да погледна адреса на заведението. Краката ми знаят пътя. Вървя. Не спирам. Всички улици са еднакви — не водят към нея. Изтощена се прибирам в къщи. За първи път спя истински.

На следващия ден тръгвам отново. Ако всички улици са проекция на една единствена, то в края на всяка улица би могла да стои Ева и да ме очаква. Обикалям всеки ден. Болницата, офиса, всичко предишно избледнява в главата ми. Само дните, в който съм била близо до нея не искат да избледнеят. Понякога се усъмнявам в разсъдъка си. Нямам причина да мисля, че всичко това се е случило. Никой не може да каже, че е бил свидетел. Няма следа, която да може да се пипне, види, помирише или опита и все пак то съществуваше. Никой не го е чул, защото никой не го изговори. Но ако някой колекционер на незначителни разговори случайно е седял до нас, той е запечатал тази история, без дори да подозира за съществуването й. Измислям хиляди версии на живота ни преди тази случка, които да се развиват така, че нашата история да стане невъзможна. Всяка фантазия постепенно се извърта и завършва с тази неназовима, неуловима и всъщност несъществуваща история.

Всеки ден обикалям с надеждата да открия заведението или да я срещна случайно. От страх да не губя време в обхождане на едни и същи улици, започвам да спя там, където ме свари нощта. Входове, стълбища. Не зная какво е станало с моята собствена къща. Имало ли я е?

Търся Ева. Неотклонно. Неуморно. Не съм говорила от седмици, месеци, години? Колко време е минало? Не зная. Времето е без значение. Думите са без значение. Колкото по-дълго мълча, толкова по-голям е шансът да ме чуе, да я чуя. Всеки път, в който се разколебая, усещам как смехът й изпълва тялото ми. Не ми трябва друго, по-сигурно доказателство за нейното съществуване.

* * *

Ръката на сервитьорката ме разтърсва. Слънцето се е скрило зад някой облак или под кожата ми. Пчелата е успяла да се добере до противоположния ъгъл на масата. Готви се за полет или за самоубийство. Не оставам, за да разбера. Бързам. Ева ме очаква. Продължавам да вървя към нея. Сигурна съм, че всеки ден все повече се приближавам. Това ме кара да се смея.

Ева

Седя на стола си и чакам. Денонощно. Не зная колко време вече я няма. Все по-малко и по-малко чувам. Хората идват, отиват си, говорят ми. Кимам в знак на съгласие. Нямам желание да говоря. Така се разсейвам. Постепенно клиентите спират да ми обръщат внимание. Не искам да ги изслушвам, да давам съвети. Безполезна съм за тях. Безинтересна. Седя на любимото си място с поглед, вперен в прозореца, и не мърдам. Звуците ги няма. Отново съм без тайна. Съвсем, съвсем обикновена. Очаквам я. Макар да не зная ако дойде какво бих могла да й дам? Не е ли по-добре, че не идва? Може би е запазила дарбата си да чува, но след като звуците вече ги няма, какво да я доведе тук? Постепенно хората спират да посещават заведението. Вратата все по-рядко се отваря. Персоналът напуска. Прозорците се покриват с прах. Понякога немирни хлапета рисуват по тях. Мислено им благодаря. През следите оставени от техните пръсти все още мога да виждам част от улицата.

Струва ми се, че времето отново е спряло. Този път нямам причина да търся спасение, защото аз също съм спряла. Неподвижна. Без желание за движение. Седя в сумрака, вперила поглед в прозореца. Всички съмнения са се изпарили. Тихо е. Около мен. В мен. Понякога само долавям далечен смях. Това ми дава нови сили. Знам, че Кара се приближава.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.